XV. A CZIGANYHALASZ. 



Fáraó népe — a néprajz e nagy titka ■ — nem hiányzik a vizek 

 mellékén sem. Nyirettyűjével — színaranyért ■ — bámulatba ejti világ- 

 városok művelt közönségét ; üstfoltozással megszolgálja — egy kis 

 avaskáért — a falusi embert; jövendőt mond kártyából, a kéz vonal- 

 zatából; fogat húz, kuruzsol; de bármihez fogjon is, ügyeskedik benne. 

 Ügyes a művészetig, élelmes a csalásig. Semmihez sem köti magát ; 

 se valláshoz, se társadalomhoz. Neki csak egy hűsége s egy barát- 

 sága van : hű az anyatermészethez, barátságot tart a szegénységgel ; 

 ezért éri be mindennel, otthon van mindenütt. 



Leginkább ő tudja a helyét annak az ingnek, a melyet, a keleti 

 rege szerint, a halálosan beteg királynak orvosai ajánlottak, t. i. a 

 boldog ember ingének. Azt mondja a rege, hogy a midőn a király 

 szolgái sok keresés után találtak egy embert, a ki boldognak vallotta 

 magát s kincset Ígértek ingéért, hogy a beteg király meggyógyulhas- 

 son, az a boldog ember bevallotta, hogy nincsen inge. — Épen az 

 az ő boldogsága; — ■ nem vehet el tőle senki semmit 



Nincsen az a vidra, a mely túltenne a czigányon a halászás ■ — 

 sokszor « halszerzés » — dolgában; mert hát az a hal mintha csak a 

 czigány számára volna teremtve. Nem kell ahhoz se nagy tűz, se cse- 

 rép, se semmi ; egy csipetnyi só, egy maroknyi nádszál tüze, egy 

 fanyárs és perez alatt kész a jó falat. 



Szemügyre veszi a halászember csapását, járását-kelését, vejsze- 

 helyét, varsáját ; kilesi a búbot, a melyet a nádon köt, hogy a csuka- 

 horog helyét biztosan felismerje — s ekkor külön csapást csinál a 

 nádason át ; nem egyenesbe nyilik az, hanem rézsut, keskenyen, akár 

 egy macskajáró; nyilasát betűzdelt nádszálakkal takargatja el, oly 

 ügyesen, hogy a bakjából való, kitanult halász sem veszi észre. Es 

 ekkor rájár a biztos prédára: nem fogja, hanem « szerzi » a halat a 



