528 MAGYAR HALÁSZÉLET. 



halászember szerszámjából. Addig űzi, míg egyszer csak rajtaveszt s 

 bekövetkezik a halászitélet napja; hát « eligazítják » , ő meg kiállja, 

 hogy nyomban más furfangon járjon az a czigányesze. 



A miben a czigány remekel, az a horgászat, mert ennek fő felté- 

 tele senkinél sincsen meg annyira, mint épen nála : éhezik a halra 

 és mindig ráér — soha sincsen sürgetős dolga. 



Előkeríti az úton talált vásott patkószeget s olyan horgot kalapál 

 belőle, a milyen épen kell ; pedzővé teszi a kövön, azután kapar 

 hozzá horogravaló csalit: gilisztát, lótetűt, csimazt; berakja ezt ke- 

 serű lapuba, tutajnak akad egy kis kukoriczakóró, vagy egy ujjnyi gyé- 

 kény — szóval nyújtja neki az anyatermészet minden czókmókját. 

 Ekkor kiszemeli magának a partrészt, a hol egy kis forgó van s a mely 

 megvédi a nap tüzdelésétől, vagy legnagyobb ellenségétől — a széltől 

 is ; azután addig vetegeti azt a horgot, a mig a zsinór-hal készen van. 



Minden szerencsét avval a valóságos czigányvigyorgással fogad, 

 a mikor hófehér foga kicsillan s hunyorgató szeme olyan fényt vet, 

 mint a jókedvű Szent János-bogár. 



Oly vidéken, a hol kevés a víz, silány a hal, elannyira, hogy a 

 halászathoz gazdaember nem akad, ott egyedül a czigány űzi a mes- 

 terséget ; nem köti a dolgát nagy halhoz, mert tudja, hogy a kisujjnyi 

 is megtölti a csuprot, ha elég van ; és tudja azt is, hogy ha valami 

 rossz pléhdarabon ropogósra pirítja, megeheti szárnyastul, szálkástul. 



Oly vidékeken, a hol nagy a tóság, a rendes halász mellett ő is 

 elfér az ő czigány czégéjével ; ilyen helyen leginkább a kárászra és 

 a czompóra — ■ a nép szava szerint «czigányhalra» — jár, azért, mert 

 ennek kevés a becsülete, de annál keményebb az élete, t. i. csak 

 nedvesen tartva is, napokig elél. Evvel azután végig házalja a falut s 

 az « eleven halnak » czigánykézből is akad vevője. 



De megbirkózik ő a tél viszontagságaival is. Ö is tudja, hogy 

 a hal >nem lehet el levegő nélkül, hogy seregesen tódul a lékhez s 

 hogy ki lehet azt onnan kapni. Léket vág tehát — nem egyszer a 

 kőkorszakbeli ember módja szerint, t. i. hegyes kővel — azután egy 

 kis szalmát, töreket kerít, a melyet a lék mellé szór, hogy lekuczorog- 

 hasson s lábát valahogyan melegíthesse. Azután lesésre fogja a dolgot, 

 készen tartva a fakanalat. Mikor az apró hal felgyülekezik s « pipálni 

 kezd», azaz annyira fenjár, hogy orra megüti a víz szinét, akkor hirte- 



