A CZIGÁNYHALÁSZ. 529 



len alája kanalaz s kiveti a jégre ; ekkor megnyerte a dolgát, mert az 

 apró halat horogra húzza, beereszti a jég alá : így fogja meg a csukát. 



A czigányról ekkor csakugyan elmondható, hogy a jég hátán is 

 megél. 



Különösen pedig bizonyos, hogy egész halászatával ő áll leg- 

 közelebb rég letűnt korszakokhoz; mert neki a vadrózsa horgas tüs- 

 kéje, a kökényé, a galagonyáé is « horog » ; mester a természet ado- 

 mányainak alkalmazásában s csakúgy vigyorog, mikor az úri halász 

 czifra szerszámjával nem boldogul ; igen, mert a czigány igen ]ól 

 tudja, hogy a hal azon a szerszámon veszt rajta legbiztosabban, a 

 mely legkevésbbé föltűnő ; hogy a legjobb súlyozó a patak köve, a 

 legjobb tutaj a száraz ág vagy gyékény. 



Ezért van az, hogy valahányszor halászik, biztosan « bekeszegel » . 



Nincs eredetibb kép, mint az, mikor a dádé lekuczorog a parton, 

 kiveti a horgát, egy sereg boglyas rajkó pedig rátűzi bogár szemét 

 a víz szinén úszó pedzőre ; — a pedző megrándul, a dádé kiveti a halat 

 s az a szurtos had reá rohan, azután fűzfa ihanyra vetve, bebocsátja a 

 halat a vízbe. — Csupa vigyorgó arcz, csupa czigánygyönyörűség. 



Hermán O. A magyar halászat. ?4 



