XVI. AZ ORVHALASZ. 



Ha a czigány a halászat mesterségében a vidrára emlékeztet, ha- 

 sonlatot keresve az orvhalász számára, csak a nyest juthat eszünkbe s 

 a mekkora a rokonság a czigány és orvhalász közt, akkora a nyeste 

 a vidrához is ; ez a hasonlat a találóbbak közé tartozik. 



A nyest nappal nem mozdul ki odvából ; alszik, tehát ilyenkor 

 ártatlan ; de a mint a nap leáldozott s az első csillag felragyog az ég 

 boltozatán, a nyest ébren van, rabolni, fojtogatni indul. Az a hosszú 

 test hajlékony és rugalmas, befér a résen is ; a láb nesztelenül 

 lép, biztosan megtapad a legkeskenyebb ágon is ; az orr finom, a 

 szem biztos, a fog rettenetes ; az a nyestagy pedig tele van kegyet- 

 lenséggel, az öldöklés féktelen ösztönével. Nem annyit öl, a mennyit 

 megemészthet, hanem mindent megöl, a mit megölhet. 



Szakasztott ilyen az orvhalász is. 



Napközben a faluban « csöndes, jóravaló állampolgár*); nem vét 

 a légynek sem; de a mint az esti csillag kiragyog, elindul ((szét- 

 nézni*). 



Nincs a partnak az a düledéke, padmalya, bokra, röge, a melyet 

 nem ismerne ; nincsen a nádasnak az a csapása, rigyája, tükre, hiná- 

 rosa, zsombékja, a melyre — mint mondani szoktuk — bekötött 

 szemmel rá ne találna. Minden halászembernek tudja a helyeit, leg- 

 apróbb szokását, eljárásának minden csínját-bínját s ehhez alkalmazza 

 a magáét. 



A régi czéhszabályok értelmében « feljárja a tőröket », azaz végig 

 járja a varsákat, vejszéket, a kikötött horgokat, egy órával, egy féllel 

 előbb, mint a hogyan a tulajdonos feljárni szokta; ki- s leszedi a 

 préda javát, azután azt teszi, a mire a nyest képtelen, t. i. azonmódon 

 visszahelyezi a szerszámot, hogy a halász azt higye, hogy nem volt 

 <(szerencse». 



