XV11. A «SZERENCSEHALASZ». 



Leopold von Buch egyike volt a földtan tudománya megalapí- 

 tóinak. Kortársai fejcsóválva nézték azt az embert, a ki hegyről 

 hegyre, szikláról sziklára járt, megkopogtatta, letördelte kalapácsával 

 s a letört darabot a friss törésen gondosan nézegette a nagyítón át — r 

 azután jegyezett. 



Ez akkoron volt, a mikor sok, a tudós hírében álló ember is 

 tudta ugyan, hogy a föld méhéből, az elmálló szikla belsejéből kike- 

 rül sok alakzat, mely hol csigához, hol kagylóhoz, hol foghoz hason- 

 lít, — tudta, hogy napfényre kerülnek óriási lábszárcsontok, bordák 

 is; de rendszeres tudás hiányában az az ósdi « tudós » a hithez, a föl- 

 tevés alaptalanságaihoz folyamodott, mondván, hogy ez a lábszár a 

 szentek óriásának, Szent Kristófnak a csontja; sőt akadtak olyanok 

 is, a kik úgy vélekedtek, hogy a teremtő istennek sem sikerűit ám 

 minden egyszerre, hogy előbb próbálgatott mindenféle alakot s ha 

 valamelyik nem vált be, hát eldobta, mint a fazekas a hibás csere- 

 pet; végre voltak olyanok is, a kik mindebben «a természet játékát » 

 látták. 



Buch fáradozása azonban nem veszett kárba; s a mit ő megkez- 

 dett, azt mások folytatták. E kutatások révén mind jobban és jobban 

 ismerjük ki a föld kérgének szerkezetét, a rétegzeteiből kiszedett, 

 kivésett és kivájt ezernyi ezer alakokból, vagy ilyenek maradványaiból 

 pedig megtanuljuk, hogy a földfelület mostani élőlényeit mások 

 előzték meg, a melyek idő szerint mérhetetlen korszakokban éltek s 

 a keletkező új rétegek alá temetkeztek, tehát kihaltak. 



Megtanuljuk azt is, hogy az egyes rétegekben foglalt őslény- 

 maradványok nem ú. n. külön teremtés eredményei, hanem egészben 

 véve átmenetiek is. És a tudásnak ez a fontos ténye reátanít arra is, 

 hogy velünk együtt oly állatalakok élnek a föld mai felszínén, tenge- 



