A SZERENCSEHALASZ. 



535 



rében s egyéb vizeiben, a melyeknek legközelebbi rokonai már kihal- 

 tak s részben már csak ásadékok. 



Ilyen alak például az elefánt, melynek ősalakja, a mammut, már 

 kiveszett ; csontjai már ásadékok ; de Szibéria örök jegében akadt még 

 olyan is, a melyen a hús, a bőr még rajta volt. Ilyen enyésző alak a 

 bölény, mely már csak Litvánia egyetlen pontján él, holott elődje 

 már ásadék; ilyenek a mi tok-szerű halaink és sok más. Mondjuk eze- 

 ket: « leáldozó alakoknak*). 



Mindez önkéntelenül is eszébe jut az embernek, valahányszor 

 mélyebb pillantást vet erre a mi magyar világunkra. 



Keleti nép vagyunk ; de öntudatra ébredve, keverődünk s átala- 

 kulunk. A kelet ismertető vonásai egymásután leválnak rólunk ; las- 

 san bár, de tömören keletkezik az új, nyugoti műveltségű magyar tár- 

 sadalom — nem külön teremtés, hanem folytonos átalakulás útján s 

 a réginek sok alakja már « ásadék », más határozottan « leáldozó ». 



A leáldozók között a legnevezetesebb az a javíthatatlan henyélő, 

 kinek se hivatása, se törekvése ; ki nem törődik még csak a holnap- 

 pal sem s abból él, a mi «akad»; — egyetlen elve a dologtalanság; 

 egyetlen törekvése a «jó szerencse ». 



Ez az utolsó ázsiai maradvány, mely, lehasalva, ott sütkérezik úton- 

 útfélen, ott ácsorog a városok piaczán, hogy rávesse magát az étel 

 hulladékjára, az eldobott szivarcsutkára, a dinnyehajra s a jó ég tudja 

 mire nem. 



De a vizek melléke mégis csak legigazibb termőhelye. 



Képzelete mutogatja neki a nagy harcsát, csukát, a széles dévér- 

 keszeget s hogy ezt mind egy szem horoggal, egy madzaggal, egy 

 kővel, egy gilisztával, a mi pedig a legfőbb : heverve lehet szerezni, — 

 csak legyen « szerencse ! » 



Tiszán-Dunán végesvégig ott lopja ő a napot a kikötött tutaj szé- 

 lére heveredve, lekuczorogva a mart alá, a bokor tövében ; várja a 

 «jó szerencsét)). 



Hát még a szerszámja! A kenderkazalból kilopott egy szárat, 

 ujjaival kitilolta, tenyerével megsodorta; azután « kerített » abárkarako- 

 dón egy szem horgot, ezt rákötötte arra a nyers ínra ; a martból kitúrta 

 a csalit, aztán követ kötött a horogtól két arasznyira s bedobta az 

 egészet a vízbe. Azután ül, vár és nem csinál semmit. Félóránként 



