5^6 MAGYAR HALÁSZÉLET. 



lomhán húzza a horgot, hogy igazítson rajta, új gilisztát «fergeljen» 

 reá, ha a régi levált vagy az apró hal leszedte ; s így megyén az nap- 

 estig, korgó gyomorral, melyet avval csal meg, hogy lehasalva nagyot 

 iszik a « kövér vízből » . 



De hát ő kivárja a dolgát s estig csak akad valami. No, mikor 

 azután olyan kilós harcsa rajtavesztett, akkor vége a pihenésnek. A sze- 

 rencsehalász tudja a vevőt: a « pálinkás botost » s ott azután úgy túl 

 ad azon a jó szerencsén, hogy belekábul a feje s a felkelő nap ott 

 találja az útszéli árokban, rútabb formákban, mint a távol kelet ópium- 

 vagy hasis-korhelyét. 



De hagyjuk el ezt a visszataszító, jó órában legyen mondva: leál- 

 dozó alakot, mert van ám más fajta « szerencsehalász » is. 



Nem az úri rend szabadalma, hogy nála a halászat szenvedélylyé 

 válik; erőt vészen az a «kékbelin» is teljes erővel, nem egyszer rom- 

 boló hatással. Sok rangos magyar gazdának úszott el már ezen a réven 

 egész telke, becsülete, családi boldogsága. 



Az a horog, az az ághegyháló szegény embernek, zsellérnek áldása; 

 de a saját telkén gazdálkodó embernek valóságos csapása. Elhanya- 

 golja marháját, földjét; nem jár a cseléd nyomában : a félnapot, az 

 egész éjszakát ott tölti a parton és valamint a kártyás a következő 

 játéktól, a szerencsehalász a következő húzástól várja jó szerencséjét. 



Ez, fájdalom, még nem leáldozó alak, még nagyon bővében terem. 

 Leáldozó alakká akkor válik, a midőn kiszorítja az az új elem, mely 

 megtanulja azt az amerikai aranymondást, hogy: «az idő pénz». 



Volt már, lesz is magyar földön a búzának ára; volt s lesz jó ára, 

 rossz ára; de az időnek bizony bizony még máig sem volt nálunk, 

 még — rossz ára sem. 



