XVIII. A «FISER» ES A «HALAROSNE». 



Komárom városának, mint tudjuk, már a régibb időben is rende- 

 zett halaspiacza volt. A tekintetes tanács különös gondot fordított 

 mindenre, a mi — kivált a böjtre való tekintetből — rendezni való 

 volt. Már a XVII-dik századból eredő régi jegyzőkönyvekben is reá- 

 akadunk a «Phisér» szóra, sőt ennek igealakjára is, mely nem más, 

 mint « Phisérkedni » . 



És akár Magyar-Velencze tavánál, akár a Balatonnál, akár Dunán- 

 Tiszán végig puhatolunk is, azt találjuk, hogy a «fisér», mely nyil- 

 ván a német « Fischert » vallja ősének, a halászok közt polgárjogot 

 nyert, és ezt jelenti «a ki a hallal csak kereskedik*). 



Halászszájon az a csak mindig jól megnyomintva kerül ki, nehogy 

 azt higye valaki, hogy az a fisér halászember. Van ebben jellemző, 

 t. i. az, hogy a magyarember jó termelő, de rossz kereskedő ; ezt az 

 utóbbit szereti másra bízni, a német pedig derekasan felhasználja ezt 

 az erős nemzeti vonást. 



A fisér általában rangosabb polgárember, ki állóbárkát tart; a 

 piaczon van sátra; sokszorosan bérlő, ki azután a bokrokkal és kis- 

 halászokkal szerződésre lép. 



Sok tekintetben olyan, mint a régi obsitos baka, ki mindig huszár- 

 nak vallotta magát. 



A fisér vastag óralánczán arany pontyot visel ; újabb időben még 

 inggombja is az ; egytől egyig serény ember, mert sok pontról, nagy 

 távolságról hordja össze a halat s minthogy legfőbb érdeke az, hogy 

 azt a kényes életű portékát elevenen hozza el a piaczra, illetőleg a 

 bárkarakodóra, megszokta a gyors eljárást. 



Azonkívül épen ez a kényesség még azt is követeli tőle, hogy 

 sokat tartózkodjék a bárkarakodón, mert a bárkában elreteszelt halat 

 gyakran kell megforgatni, azaz egy nagyobb szákkal kiemelgetni, a 



