34 Keilhau 



blot grunder sig paa foranstaaende Material og nogle an- 

 dre hidtil ikke berorte Data betræfFende samme Ega, men 

 som den for en stor Deel ogsaa er fremgaaet af de siden 

 paa Reisen foretagne Undersogelser af andre Protiler i 

 Territoriet. 



GJennemsmt af det store Overgangs -Territorium fra 

 Garde til Værdalen. 



Allerforst erindre vi os, at ved den bstlige Side 

 af Storsiien tvende, idetmindste her af hverandre uafhæn- 

 gige Formationer stode sammen, Urgneis- Formationen i 

 Ofet, og Orthoceratit-Kiilkens eller den fortrinligviis saakald- 

 te Overgangs-Formation i Vest, af hvilke hiin sænker sig 

 iud under denne med svag vestlig Hældning. 



Denne Grundbjergets Hældning mod Vest kan antages 

 at give den forste Anledning til det vestlige Fald, sora 

 siden saa længe er det herskende i vor ProfiUinie. End- 

 skjont Afvigelserne ikke ere faa, og uagtet Fjeldgrunden 

 paa heelt lange Strækninger under forskjellige Bedæknin- 

 gerunddrager sig lagttagelsen, saa er nemlig en Regel i Fal- 

 det umiskjejadelig, ifolgen hvilken det er vestligt og navnligen 

 nordvestligt^ lige indtii i Klovdalen mellem Suul og Indal, 

 hvor Skiktningen er vertikal, hvorefter da et stadigen sydost^ 

 ligt Fald indtræder. Heraf fiilger, at d€t hele fra Garde 

 tilVærdalen overfarede Stykke er at betragte som et eneste vif- 

 /e/brwiig^^Skiktsystem. Heller ikke Jindes deri nogen tilfor- 

 ladeligFormations-Grændse, men man seer, i Retningen fra 

 S. 0. til N. V., Charaktererne af den egentlig saakaldte Over- 

 gangs-Formation aldeles gradviis at blive borte, Alt under Ud- 

 viklingen af en eller flere Sambildniitger , hvilke af Hi- 

 kinger ansees spra Urforraationer, men af Esmark som æl- 



