Om Jordens magnetiske Intensitetssystem. 11 



Iiar jeg tilfoiet det mindre Polarkart, hvoraf man seer, at 

 disse Linier danne en egen Slags sammenhængende krum- 

 me Linier, som omslynge Intensitetens to Maximumspunk- 

 ter i Nordamerika og i Sibirien. Paa samme har jeg til- 

 lige afsat nogle Pile, som udvise Misvisningens Storrelse 

 paa forskjellige Steder. Da Magnetnaalen paa ethvert Sted 

 er udsat for Virkningen af begge Poler, saa er det letbe- 

 gribeligt, at de Punkter, mod hvilke Naalen convergerer, 

 maa være mærkelig forskjellige fra de egentlige Poler, 

 hvilket ogsaa Erfaringen udviser. 



I den sydlige Kugle have vi kuns meget faae Inten- 

 sitets-Iagttagelser; imidlertid ere Kings og Liltkes lagtta- 

 gelser langs Sydamerikas Kyster tilstrækkelige til at give 

 os fuldkommen sikkert Begreb om Intensitetssystemets Form 

 ved Sydamerika. I det hele sydlige Atlantiske og Indiske 

 Ocean iraellem Sydamerika og Nyeholland findes ikke en 

 eneste lagttagelse. Forst paa Oen Van Diemens Land un- 

 der Nyeholland træfFe vi en lagttadelse af de Bosset^ som 

 viser os, at Intensiteten her er== 1.6. De ovrige punc- 

 terede Linier i denne Egn ere blot optrukne efter Gis- 

 ning. Forfolge vi nu den 50de Parallel i den sydlige 

 Kugle fra Sydamerika mod Ost til Nyeholland, saa see vi, 

 at Intensiteten i Meridianen 290*^ ost Ferro maae være 

 noget storre end 1. 5, og at den mod Ost i samme Paral- 

 lel tager meget stæi-kt af saaledes at den i Meridianen af 

 det gode Haabs Forbjerg synes at nærme sig til 0. 9, d. 

 e. at være mindre end den af Humboldt som Minimum an- 

 tagne Storrelse. Ved Meridianen 170o ostlig Ferro un- 

 der Van Diemens Land synes den at være henved 1. 7. 

 Saaledes træfFe vi ogsaa her i den sydlige Kugle toMax- 

 ima af Intensitet netop paa de samme to Steder, hvor 



