Om Jordens magnetiske Intensitetsgystem. 



ser paa Parrys anden Reise i 1819—1820 i Ishavet ve- 

 stenfor BafFins-Bay, fordi de, som ovenfor er bemærket, ei 

 harmonere med Ermans og Liitkes lagttageiser i Sitka, 

 hvilke give en langt stærkere Intensitet. Disse lagttagel* 

 ser ere allerede i Magazinets 7de Bind anmærkede som 

 mistænkelige, fordi Naalens Svingninger ei vare observe- 

 rede i London for og efter Reisen; den Form som jeg, 

 forledet af disse lagttageiser, paa det ældre Intensitets- 

 kart paa anforte Sted har givet Intensitetslinierne i Nord- 

 amerika, kan paa ingen Maade bestaae med Liitkes og Er- 

 mans lagttageiser fra Kamtschatka og Behrings-Stræde til 

 Nordvestkysten af Amerika, og disse lagttageiser maae alt- 

 saa forkastes som urigtige. 



Da det er ligegyldigt, hvilken Kraft man antager som 

 Grund-Éenhed eller Maalestok for de ovrige Intensiteter, 

 saaharjeg, for at undgaae Forvirring, fremdeles bibeholdt 

 den af Humboldt antagne Eenhed , nemlig den mindste 

 paa hans Reise observerede Intensitet i 1^ sydlig Brede 

 og omtrent 300^ ostlig Længde Ferro, omendskjondt denne 

 Intensitet, som sildigere lagttageiser have viist, langt fra 

 ikke er det absolute Minimum^ hvilket synes at falde et- 

 steds i det sydlige Afrika. 



Af Kartet vil man see, at den storste hidindtil obser- 

 verede Intensitet er den i New York, som er omtrent 

 s= 1. 8 af Humboldts Eenhed. Dog er denne neppe det 

 absolute Maximum; thi Liniernes Form synes at vise, at 

 Kraften ved Vestkysten af Hudsons Bugt endnu maa være 

 noget storre og sandsynligviis stiger til 1. 9 eller dero- 

 ver. Forfolger man nu den 60de Parallel fra Hudsons 

 Bugt imod Ost til Christiania, saa seer man, at denne Pa- 

 rallel efterhaanden overskjærer forskjellige krumme Linierj 



