2 Hansteen 



Punkter, fra hvilke den magnetiske Kraft fornemmelig sy- 

 nes at have sit Udspring. Vil man kalde disse Punkter 

 TnagJiettske Poler, saa har Jorden altsaa fire magnetiske 

 Poler. Er man nemlig i den nordlige Halvkugle vestenfor 

 et af disse Punkter, saa viser Magnetnaalens nordlige Ende 

 mod Osten (Misvisningen er iistlig); kommer man osten- 

 for Punktet viser Naalens nordlige Ende mod Vesten (Mis- 

 visningen er vestlig); omvendt forholder det sig i Nær- 

 heden af de to Magnetpoler i den sydlige Kugle. Un- 

 dersoger man ligeledes Hældingens Storrelse i en og sam- 

 me Parallel rundt om Jordens Poler, saa findpr man, at 

 denne hestandig tiltager indtil man kommer i den Meri- 

 dian, hvor een af de ovennævnte Poler ligger, og hvor 

 denne Hælding har naaet sit Maximum. Længer hen af- 

 tager Hældingen igjen indtil et vist Punkt, hvorpaa den 

 atter begynder at tiltage efterhaanden som man nærmer 

 sig den Meridian, i hvilken den anden Magnetpol ligger, 

 og hvor det andet Maximum indtræffer. 



Det tredie Phænomen, som herved fortrinlig fortjener 

 at komme i Betragtning , er den magnetiske Krafts Stor- 

 relse eller Intensiteten. Indtil det sidste Decennium af 

 det forlohne Aarhundrede var man i Uvished om denne 

 Kraft var af samme Storrelse over hele Jordens Overflade 

 eller forskjellig paa forskjellige Punkter; nogle Lærde for- 

 svarede den forste af disse Meninger andre hældede till 

 at antage den sidste. Hr. Mallet, som i Aaret 1769 var' 

 sendt til Ponoi i Russisk Lapland, for at observere Ve- 

 nus's Gjennemgang, fortæller (Nov. Comm. Petrop. Tom.. 

 XIV), at han der lod en 6 Tommer lang horizontal Mag- 

 netnaal svinge 10 til 12 Grader paa hver Side af den mag-- 

 netiske Meridian, og at denae til de 4 forste Svingningerr 



