70 Keilhau 



Ten^ og Ovre-Inderdal, et Stykke oppe paa Dalsiden. Paa 

 hiin er Kornavlingen saa mislig» at man Aar efter andet 

 læggerAgerne igjen; ikke engang Kartofier ville trives ret 

 her, og dog fandtes Hbiden over Havet ikke meer end 

 1158 Fod. 



Hidtil havde vi for det Meste reist i den aldeles vil- 

 de Mark, uden mindste. Spor af Vei. Fra Inderdal be- 

 gyridte endelig en Gangstig, som imidlertid ikke var stær- 

 kere, end at vi maatte have en Veiviser fra Stedet for 

 ei at talje den. Vi kom gjennera tyk Granskov, forbi en 

 Sæter, ned til Soen Ulen i den egentlige Sorlie-DaU Den- 

 ne viste sig,, ved det forste Syn fra Bakkerne ovenfor nys- 

 nævnte Sæter, temmelig trang og dyb, og ganske hyllet i 

 mork Granjskov.. Hvor noget anselige Udvidelser forekom- 

 me, ere disse altid fyldte med Soer, hvoraf en stor Mængde 

 folge hinanden nedefter hele Vasdraget. Paa begge Sider 

 af Dalens, Indsiijdt udbreder sig skovbar Fjeldmark, paa 

 hvilken HestJcjolen, der ligger i N^ O., er den anseligste 

 Forhoining, og saa at sige et Fjeld paaFjeldet. — Hoidea 

 af Soen Ulen fandtes 1085 F. o. H. 



Medens Hr. Schjott og jeg gjorde os nærmere be- 

 kjendte; med Trakten omkring Gaarden Skaal, hvor vi fandt 

 et taaleligt Qvarteer, detacheredes Selskabets andlet Par- 

 tie til Baads ned efter Ulen og Rengen til Hval-Soen I 

 Jemtland.. Vi erholdt paa begge Sider endeel interessante 

 geognostiske Data.. 



Fra Skaal gik derefter Reisen nordigjennem Bygden, 

 hvis fleste Gaarde ligge paa Ostsiden af Soen Langlingen. 

 Hoiden af denne Soe fandtes 1114 F. o. H» Blandt Gaar- 

 dene udmerker sig Grænden ved Ostnor, som har en hel- 

 dig Beliggenhed paa i^t Sted, hvor Dalen udvider sig moÆ 



