72 Keilhau 



lagttagelser aver Fjeldgrunden paa Reisen gjennem Snaa- 

 sen og Sorlie. 



Ved Hammer, tæt ved den vestlige Grændse af Præ- 

 stegjeldet, fremstak en seladongron, tæt, qvartsrig Chlo- 

 ritskifer, 70^ V. 11^. Sammesteds, ved Randen af Snaa- 

 se- Våndet, graa Kalksteen, 40—700 N. 12. Paa en Oe 

 lidt bstligere faldt Kalkstenen omtrent lige mod sande 

 Nord, 30^. (Heraf midlere Indskydnings-Retning, V. 11 r., 

 og midlere Faldvinkel, omtrent 50"). 



Omkring Snaasen Præstegaard er Bjergarten overalt 

 en hvid og graa, saliaisk Kalksteen. Iler synes den store 

 Kalkzone at være bredest og renest. Men de Forvent- 

 ninger, man har gjort sig om den herværende Marmor, vare 

 imidlertid overdrevne. De hvide Lag ere ingenhmde af no- 

 geii anselig Mægtighed og Vedholdenhed melf?m de graa, 

 sraudsigfarvede, og desuden ere selv de smukkeste af hine 

 langtfra at kunne sammenlignes med de rene Marmor-Arter, 

 som vi have i Urgneis og Urglimmerskif er ; deii snaasenske 

 Kalkzone erindrer dog al tid om et nærmere Formations- 

 Forvandtskab med Orthoceratit-Kalken end med Urterri- 

 toriets Kalkstene. Heller ikke bemerkede jeg nogetsteds 

 Qrammatit eller andre krystalliserede Mineralier, som 

 pleie at ledsage de sidste. 



Omkring Præstegaarden er Faldet 30^ V. 101— 11 1, 

 og Faldretningen fandtes efter et Middeltal af mange Af- 

 læsninger V. 111 (d. e. V. 10 r.). 



Et Par sraaa Huler ere at see her i Kalkgrunden, 

 saaledes som Tilfældet er paa saa mange Steder, hvor denne 

 Bjergart forekommer. 



Ved Andra, Kalksteen, 60« N. 1 og 12 (d. e. V. 11^ 

 r.). Det Liggende under Kalkzoneii, hvis sidste ParalleJmas- 



