84 Keilhau 



vidloftigen udbredt i Salten, Lofoden og Senjen, nemlig 

 at danne korte, meget hvasse Rygge, som stryge næsten 

 retvinklig mod den i Egnen, ja i selve Fjeldet herskende 

 Skiktning. 



Omkring Skaal er Faldet meget stadigt 5 — 30" mod 

 N. S^ (2| r.). Bjergarterne ere Glimraerskifer, Gneis og 

 Hornblendeskifer. Den forste, som er Ilovedbjergarten, 

 er tildeels en Fortsættelse af de ved Soen Ulen forst an- 

 trufne Skikter, der ledsagedes af Chloritskifer, men ud- 

 gjor her en langt mægtigere Folge af Lagmasser, som bedst 

 sees ved Skaals Saug, hvis Vand falder ned over de mang- 

 foldige vertikale Afsatser, som de afbrudte Udgaaender 

 af disse svagt sænkende Skikter danne. 



Gneisen iidgjbr ikke andet end en stor Indleining i 

 denne Glimraerskifer; den er maaskee noget over hun- 

 drede Fod tyk, og træder ud i de næst overste Afsatser. 

 Den ligner ikke de Gneis-Bildninger, som hidtil bleve an- 

 trufne i disse Trakter, men horer til en anden. Gneis- 

 Typus, som, iblandt andre Punkter i vort Territorium, 

 især Dovre fremviser. Man tænke sig en sædvanlig Glim- 

 merskifer fuld af kjbdrbd, frisk Feldspath, der danner 

 lindseformige Kirtler, forestillende smaa, nemlig nogle Li- 

 nier til et Par Tommer lange og omtrent halv saa tykke, 

 stokformige, skarpkantet udkilede Leier, efter hvis Over- 

 flader den omgivende Skiferraasses Glimmer er bbiet saa- 

 ledes, at Profilet af en saadan Feldspath-Kirtel med dens 

 Skifer -Omgivelse efterligner Oielaagenes sammenlobehde 

 Linier omkring et aabent Oie, — og man skal nogenlunde 

 have den rette Forestilling ora denne Gneis. Paa dette 

 Sted vare Feldspath-Nodderne smaa, og temraelig raorke 

 Og smudsige af Farveg men i Bygningerne og Gjærderne 



