98 Keilhau 



le, som lignede den kort efter i fast Fjeld fremstikkende 

 Bjergart, hvori Feldspathen, fra at være et fremmed ind- 

 raænget Mineral i Giimraerskiferen , bliver en væsentlig 

 Blandings-Deel og forvandler Bjergarten til Gneis. I denne 

 var den mere regelmæssigen ordnet, og dens Korn min- 

 dre; disse fremstillede nu de omtalte Oienprofiler, medens 

 de store, men meget adspredt forekommende Feldspath- 

 Nodder i Giimraerskiferen i Henseende til Beliggenhed og' 

 Omrids slet ikke rettede sig efter Bjergartens Skiferstruk- 

 tur. Fald paa dette Sted, 50» N. 12| (V. Ill r.). 



Strax efter fulgte Glimmerskifer, iiregelmæssigen skik- 

 tet, 10 — 50*^ 0.6. Denne gik snart over til den massive, 

 saa at sige formedelst Levninger af vreden Skiktning mar- 

 morerede Bildning, der forekom ovenfor Botn. Dernæst 

 fremstak Porphyrskifer-Bildningen, dog her ikke porphyr- 

 agtig, men bestaaende af en homogen, fiinkornig, temmelig 

 ublandet Feldspathmasse — et Slags grovEurit; Fald, 10* 

 N. 12, men Skikterne bugtede og uregelmæssige. Saa indfandt I 

 sig atter den massive Glimmerskifer-Bildning, der snart be- 

 gyndte at optage meget store Feldspath-Krystaller af de 

 békjéndte dobbelte som paa Guslie-Fjeldet, saaledes at I 

 sidstnævnte Lokalitets Gneis-Bildning, dog med ufuidkora- 

 iiere, «dviklet og mere chloritisk Glimmer, her tydeligeni 

 kunde sees at fremgaae af den tætte Bjergart. Til denne 

 skede derefter strax igjen en Tilbagegang, men Euritbild- 

 ningen var nu meget qvartsrig, og i nogle Partier, som flod I 

 uraerkeligen sammen med de andre, var Bjergarten enrod- 

 lig, med Feldspath-Substants næsten ublandet Qvarts; dens- 

 Skikter vare hoiede, dog syntes Hovedfaldet at være 60' 

 —70» mod N. Z^. (Midlere Indskydnings-Retning ^—^ 

 Miil ovenfor Aune, omtrent N. 2 r.). 



