113 -• : Keilhau - f>'Hlt 



lunde indlysende, at' d^tte Feldt er en Fortsættel^ af 

 den tilgrændsende Glimmerskifer- Trakt i Sorlie, hvori 

 Indskydningen ligeledes er nordøstlig. 



Mellem Aune og Lak-Soen viser Faldet, at vi her frem- 

 deles have med det samme System af Skikter at gjorej 

 men Feldtet bestaaer paa denne Strækning næsten ligesaa 

 meget af alle disse variable Bildningerhenhorende tilFor- 

 mationens Gneis-Led, der vare saa hyppige i Sorlie, som 

 af Glimmerskifer. Mellem' Aune og Lak-Siien naae de 

 intetsteds den Mægtighed og fuldkomne Udvikling, som i 

 Sorlie, men de vexle flere Gange end der medGlimmerskife- 

 ren og dens Hornblende-Bildninger. Feldtet af denne Be- 

 skaffenhed naaer ogsaa et Stykke over paa Nordsiden af 

 Lak-Soen, hvor nemlig en Strækning nærmest ved Kirken 

 maa henregnes dertil. 



Trækker man en Linie fra Næsset ved Lak-Soen til 

 den ovre Ende af Jorm, saa vil den omtrent danne den 

 sydostlige Grændse for et Feldt, hvori Leerskifer er den 

 betegnende Bjergart; Gneis-Bildningerne ere fortrængte 

 derfra, og Glimmerskifer-Dannelsen efterligner ofte enTy- 

 pus, som tilhorer virkelig secondaire Formationer. Sam- 

 mentræffet af disse tre Orastændigheder bor ikke oversees. 

 Det er i dette Feldt, at den nordvestlige Indskydning er den 

 strænge Norm for Skiktningen. Der gives imidlertid in- 

 gen Grund til at antage nogen afvigende Leining mellem 

 dette og den næst foran omtalte Af deling af Territoriet; 

 tværtimod tyde allé lagttagelser hen paa, at der imellem i 

 begge Feldt ingen naturlig Grændse gives, ligesaalidt i i 

 Leinings-Forholdene som i Bjergarternes Beskaffenhed. Hvor 

 Indskydnings - Regelen forandrer sig, skeer dette vistnok 

 ligesaa successive — eller dog ved Beininger, hvori begge 



