136 Keilhau 



et Pseudoconglomerat, hvilket allermeest ligner liiiat paa 

 den vestre Side af Fossum- Våndet i Stod. Fald paaOen: 

 40— 50» O. 101, 9, 9|, 101 (d. e. omt. O. 8f r.). 



Paa Lille-Poitfjeld blev Bjergarten forst synlig ved 

 Grangrændsen, og var den samme som paa Oen; 40 — 50^ 

 O. lOi lOf, lOf (d. e. O. 9 r.). Lidt hoiere blev Ski- 

 fermassen mere lig Chloritskifer , hvorhos de indvoxede 

 Stykker autoge uregelmæssigere Former og bleve mere 

 skarpkantede; 30» O. 11, 10| (omtrent 0. 9f r.). Paa 

 og ved Toppen fremdeles den samme Bjergart, men de 

 isiddende gneisagtige Stykker vare her endnu mere lige 

 Brudstykker, og gik med deres længste Dimension ofte 

 paa Tværs igjennem Skiferen; de indeholde, som det sy- 

 nes ikke sjelden, smaa indvoxede Ansamlinger eller Aarer 

 af graalighvid, smaakornig Kalk, samt tæt Epidot. En 

 Mængde af dem findes udfaldne af den forvitrede Skifer- 

 masse, og lost liggende paa Fjeldets Overflade ; deres Storrel- 

 se varierer fra Gaaseægs til Mandlers; i de mindste er Mas- 

 sen tæt, fiinsplintrig, og synes hovedsagelig at bestaae af 

 en med Epidot blandet Qvarts. I de storste Concretioner, 

 som ere gneisagtige, udvitre Feldspathpartiklerne paa Dag- 

 fladerne, hvorved disse lostliggende Stykker ved fiirste 

 Oiekast komme til at ligne Pimpsteen. Paa Toppen, con- 

 stant 20^ O. 11 (d. e. 9|- r.). Fjeldets særegne Form har 

 unægtelig sin Grund i Bjergartens Beskaffenhed; det er 

 mere indskaaret end det fortrinligviis saakaldte Portfjeld, 

 fordi Bjergarten er mere conglomeratagtig end paa dette. 



Ved den nordvestlige Deel af Limingen forekommer 

 en gron fiinskjællet Glimmerskifer, som bry der i store, 

 tynde Heller; uogle saadanne vare forte til den Gaard, hvor 

 vi logerede. 



