150 Keilhau 



faste, kun sva<;t fra liinanden afsondrede Skikter, hvori, , 

 stribe- og baandviis, snart Hornblenden og Qvartseii (gron- 

 ligsorte Skikter), snart Feldspathen og Qvartsen (gronlig- 

 hvide og graa Skikter) have Overhaand. Saaledes er Bjer^- 

 arten nedefter til og i Fiskura-Fossen. Faldet er temme- 

 lig constant 80—900 mod 0. 91 (0. 8i r.) *). 



Paa Veien til Glashoug kommer man fra Fossens Gneis- 

 hildninger pludseligen paa glindsende, graasort, bolgebla- 

 dig Leerskifer, som i Begyndelsen er næsten horizontal, 

 men siden falder indtil 40^ mod N. 1, derefter mod N. 21 

 (N. 121 r.). 



Nedenfor Gatland falder Formationen igjen tilbage til 

 gneisagtige Dannelser. Dog bliver den hele Strækning. 

 herfra til nedimod Sundstedet ved Midio at ansee som et 

 Gliramerskifer-Feldt. Bjergene ligne Leerskiferens , til 

 hvilken Bjergart ogsaa den Glimmerskifer nærmer sig, somi 

 er Hovedbildningen. Underordnet forekommer, forudem 

 de gneisagtige Skikter, helleflintagtig og hornblendeblan- 

 det Qvarts. Skiktningen er ofte forvirret og utydelig. 

 Fald: nedenfor Gatland, 30— 40^ N. 3, N. 4 (N. 21 r.); 

 midtveis til Sundet, hiiist ubestemt i Qvartsmasser, 0.6^? 

 (N.51 r.); ved Fosland, 40—90» N. 2, N. 12, N. 3|; i 

 en hoi Kiev tæt ovenfor Sundet, 40» N. 2^, N. li. (Vedl 

 Fosland og til Sundet omtrent N. 12| r.). 



•) Fra det Overste af Fossen gaaer Dalen udefter i Syd 3|; 

 omtrent ligedan er ogsaa Fossens Retning ; den er altsaa ikle 

 transversal paa Skikternes Strog, hvilket jeg havde formo- 

 det ifolge det Rygte, hvori den stod som et af Norges storste 

 Vandfald. Klippen er da heller ikke hrudt anderledes end ' 

 frappeformigen, hvorved intet reent Fald fcan fremkomme. 



