Om Altens Kobberyærk. 173 



4. Ertsbildningeme, 



De ere i Almindelighed i det Enkelte lidet regelmæs- 

 sige, og synes deri at folge Charakteren af den Bergart, 

 ihvori de forekomme, at deres Længde-Udstrækning vel 

 aioget stemmer med dennes storste Dimension, men i det 

 lEnkelte ere de igjen meget afvigende, og antage mellem 

 sig i deres Forgreninger stundom en modsat og aldeles 

 jgangformig Charakter. 



Man har nemlig ved Åfbygningen fundet Lag med 

 jåroi og indsprængt Erts i 1 å 3 Fods Mægtighed efter 

 H h Z Favnes Udiænkning at aftage og forsvinde baade i 

 Strog og Fald= Nogle synes vel at ligge i en Hovedret- 

 ning, men de gjore dog betydelige Spring fra denne, og 

 da Sporet mellem de Enkelte forsvinder, vilde det, som 

 og Lector Keilhau bemaerker*), være et blot Lykketræf 

 igjen at gjenfinde Fortsættelsen af et udkilet Nyre, hvor 

 det ikke sætter ud til Dagen. Det rigeste i Forhold til 

 sin Udstrækning har nok det i Qvænvigen været, som og- 

 saa det mærkværdigste ved dets mere isolerede Forekom- 

 mende. 



Det af alle hidtil bearbeidede nogetmere fortsættende 

 pg meest leieformige Ertslag er, foruden Storgrubens, det 

 i Mitchell's Grube. Det er 1 til 3 Fod mægtigt, og hid- 

 fcil blottet i en Udstrækning af om 10 Favne efter Stro- 

 jet. Ved en i Sommeren 1831 efter mit Forslag inddre- 

 ren Ort for at lændse Dagvandet fra de ovre Orter og 

 Dverskjære Ertslaget, var manogsaa hældig at antræffe et 



*) Bergstatistisk Beretning om Finmarkens og Nordlanda Am- 

 ter i 1829 afgivet til Finantadepartementct. 



i 



