4 XIII. Jaromír Wenig: 



ferîi orgánu jsou roztroušena sploštělá pojná jádra, skoro úplně čer- 

 nající po železitém baematoxylinu M. Heioenheinově. Dutiny ve váč- 

 cích jsou celkem menší než u Titanethes albus, u něhož statocysty 

 jsou, pokud jsem seznal, ze všech isopodů nejvíce vyvinuty; rovněž 

 konkrece uvnitř váčků jsou drobné a v malém jen počtu přítomny 

 (ob. 2). 



Innervaci statocystů u Titanethes herzegoivinensis zdaří se po- 

 zorovati toliko na řezech určitým směrem vedených. Nerv, velice 

 jemný, postupuje výčnělkem a rozšiřuje se zpravidla před statocystou, 

 v niž přechází. Při tom pamatovati třeba, že nerv přistupuje k váčku 

 téměř tangenciálně, tak že na řezech, vedených středem váčku, přímé 

 spojení obou nepozorujeme (ob. 1). — 



Jak tedy ze všeho patrno, nevyznačují se statocysty u našeho 

 druhu ničím zvláštním, podobajíce se orgánům těm u ostatních isopodů 

 suchozemských. Orgány tyto, jež možno beze vší pochyby označiti 

 jako statocysty, jsou největší u obou druhů Titanetha mnou pozoro- 

 vaných, pak u našeho druhu Platyarthrus Hoffmannseggi, tedy u druhů 

 úplně slepých, menší jsou již u druhu Haplophthalmus elegans, jenž 

 má orgány zrakové značně zakrnělé. Máme tedy ve statocystech sucho- 

 zemských isopodů pěkný příklad kompensace dvou různých smyslo- 

 vých orgánů. 



II. Hřbetní smyslový orgán. 



Jak již na počátku uvedeno, vyskytuje se tento podivný orgán 

 pouze u samečků ; rovněž poloha jeho byla již naznačena. Při hoto- 

 vení sérií vedl jsem řezy příčné i podélné, jichž kombinací získán 

 obraz organisace celého ústroje; k barvení užil jsem haematoxylinu 

 dle M. Heidenheina, nebo ještě lépe dvojitého barvení eosin — Dela- 

 fieldúv haematoxylin, při čemž zvláště eosin osvědčil se výborně ku 

 tinkci smyslových elementů. 



Nejdříve věnujme pozornost řezům příčným. Tyto vedeny po- 

 čátkem prvého článku hrudního neukazují nic zvláštního. Postupuje- 

 me-li však do zadnějších partií tohoto segmentu, vidíme, že počíná 

 se na řezech objevovati úzká dlouhá štěrbina, ležící rovnoběžně s po- 

 vrchem těla. Vzdálenost její od hřbetní hy^ o dermis činí asi pětinu 

 vzdálenosti od této — k rouře zažívací. Štěrbina tato jest vyložena sla- 

 bounkou vrstvou chitinu a kontura její jest na straně dorsální rovná, 

 na ventrální však rozmanitě zprohýbaná (podobně jako na ob. 4, tento 



