b J. G. AGARDH, FLORIDEERNES MORPHOLOGI. 



tioner i form förekomma olikheter i delning och förgrening, i grenarnes ställning m. m., hvilka än 

 synas characteristiska för slägten, än endast skilja mycket närslägtade arter. Den mycket egendom- 

 liga form, som utmärker slägtet Phacelocarpus (jfr Tab. XXIII), förefinnes mer eller mindre över- 

 ensstämmande hos Delisea, Bonnemaisonia, Ptilota och Epineuron arter, hvilka slägten anses till- 

 höra mycket olika familjer. 



Hos några af de stora membranlika formerna synas olika delar af bålen stundom utveckla sig 

 ojemnt: på vissa ställen torde tillvexten vara starkare än på andra; då dessa sednare likasom icke 

 kunna följa med, så uppstå hål i membranen, som äro runda eller aflånga (hos Kallymenia cribrosa 

 och K. perforata) och förekomma öfver nästan hela den stora ytan af fröns, till utseendet analoga 

 med dem hos Agarum l ) och Thalassiophyllum bland Laminarieerne, med dem hos Ulva rigida och 

 U. reticulata bland Ulvaceerne. Hos Martensia (Harv. Phyc. austr. tab. 8 och 127) utbildas bålen 

 till solfjäderlikt utbredda flikar, k vilkas olika zoner äro omvexlande kela och genombrutne med af- 

 långa öppningar, som åtskiljas af gallerformigt sammanfogade balkar. Det är uti eller vid dessa 

 balkar som fortplantningsorganerne utveckla sig; och den gallerformiga zonen synes således här tyd- 

 ligen vara ett nödvändigt utvecklingsskede i dessa vexters lif. Så väl hos Martensia som hos andra 

 former med genombruten bål bildas hålen innanför kanten, hvilken sjelf fortlöper sammanhängande 

 utanför den genombrutna delen. Med dessa former må man icke sammanblanda andra, der bålen 

 kan tillfälligtvis få ett snarlikt utseende, derigenom att de öfver hela fröns tätare utbildade frukterne 

 utbrytas ock affalla jemte någon kant af tillgränsande parenckym. Jag kar sett exemplar af Iriclea 

 cordata af en folio-sidas storlek nästan öfver kela sin yta genombrutne såsom ett såll, med det mellan- 

 liggande parenckymet än trådsmalt, än något bredare, antagligen allt efter som frukterne varit kvar- 

 andra närmare eller fjermare. 



Vissa andra Florideer få ett liknande utseende derigenom att förut fria och fullkomligt åt- 

 skiljde delar närma sig intill, ock tryckas emot kvarandra tills de snart sammanvexa till ett samman- 

 satt helt, som oftast får en mycket bestämd form. Ett exempel härpå lemnar den för sin vackra 

 form ock sitt egendomliga utseende redan längesedan kända Claudea elegans (Harv. Phyc. austr. 

 tab. T). Den utgöres af stora blad, böjda nästan såsom en sabelklinga. Hvarje sådant blad upp- 

 kommer genom sainmanvexning af otaliga småblad, kvilka i 4 på kvarandra följande generationer 

 framkomma, alla fria hvar för sig, men så stälda att den efterföljande generationens blad i det de 

 utskjuta från den föregåendes ena blad måste sammanträffa med dess närmast ofvanför stälda och sam- 

 manvexa dermed (jfr Tab. XXXII fig. 30 — 31, och J. Ag. Om bladets utveckling hos Algeme. Föredr. 

 i de Skand. Naturf. Mod. i Kjöbenhavn 1873). De nästan eklöfslika bladen hos Thuretia quercifolia 

 (Decaisne Voy. de la Venus Atlas pl. II A) ock Haloplegma (Harv. Phyc. austr. tab. 79), de mera 

 säcklika grenarne kos Halodictyon (Harv. 1. c. tab. 37), Hanovia, Dictyurus m. fl. torde vara analoga 

 bildningar, kvardera med sina modificationer i yttre form afvikande ifrån Claudea. Ibland de gröna 

 algerne har man exempel på liknande bildningar hos Struvea (Harv. 1. c. tab. 32), Microdictyon 

 (Harv. 1. c. tab. 50) m. fl. Det torde väl förtjena anmärkas, att i alla dessa fall delarnes eller cel- 

 lernes utskjutning och samman vexning sker på ett sådant sätt att det uppkommande sammansatta 

 hela får sin bestämda och afsedda form. 



Men har man hos dessa ofta mycket sammansatta och dock strängt regelbundna former gjort 

 sig öfvertygad att förgrening och. sammanvexning måste afse frambringandet af ett helt af bestämd 

 form, så torde man ock lättare komma till den åsigt att der en dylik sammanvexning eger rum på 

 ställen, som kunna synas mera obestämda, äfven detta torde ske för något bestämdt ändamål. Hos 

 Horea Halymenioidcs (jfr Tab. XIX fig. 1) är den nedre delen af vexten nedliggande med horizontelt 

 utbredda, centrifugalt radierande flikar, och med yngre grenar utbredande sig på samma sätt öfver 

 de äldre; i det en pinna från en öfre gren med spetsen närmar sig en underliggande grens paginal- 

 sida, sammanvexer den dermed, bildande likasom en anastomos emellan den öfre och undre grenen, 



') Hos Agarum synas hålen bildas pä de ställen, der tillvexten varit starkast; membranen vidgas här ut till en än på den ena, 

 än på den andra paginan utstående buckla, som slutligen brister, då kanterne böjas först tillbaka, men utjemnas sedan. Ett 

 dylikt bildningssätt torde icke förekomma hos Kallymenia. 



