24 J. 6. AGARDH, FLOEIDEERNES MOEPHOLOGI. 



Särgassum-artevne. Hos de flesta finnes nemligen en stam, som ofta blott är några få tum lång och 

 tillvexande med föga utvecklade stängelled; grenar, som ofta med annan form och förlängda inter- 

 nodier få en relativt obegränsad tillvext; blad, som i de flesta fall hafva en strängt begränsad utveck- 

 ling, som äro hela eller pinnatifida, som hafva sin costa och sin bladstjelk, bladkanten hel eller sågad 

 eller tandad, och sålunda till hela sitt utseende efterbildande högre vexters blad; -simblåsor (luftblåsor 

 = vesiculie) nästan alltid utbildade till egne organer; och slutligen särskilda receptacula för fortplant- 

 ningsorganerne. Men jemför man olika arter, eller hos vissa arter olika utvecklingsstadier, så visar 

 sig att de hos många skarpt differentierade delarne, hos andra eller i tidigare stadier icke äro lika 

 tydligt åtskiljde. Hos Sarg. lieteromorphum hafva de första från sjelfva stammen framkommande 

 bladen nästan form af ett eklöf; de nedre af dessa äro tydliga blad och förblifva till form sådane de 

 en gång utbildats; de närmast öfre hafva till en början samma bladform, men något sednare ser man 

 dem börja förlängas i spetsen och öfvergå derifrån till en gren med alla dess characterer. Hos 

 andra, och väl de flesta arterne, framkomma de nedre appendiculära delarne från stammen såsom blad 

 (men vanligen större än grenarnes); de öfre antaga nästan redan från början form af grenar med obe- 

 gränsad utveckling. Hos några Sargassum-arter (LLeteropliylla) framkomma luftblåsorne ofta i redan 

 utvecklade blad; hos andra och i deras öfre delar utbildas de nästan från början såsom sjelfständiga 

 delar. Man skulle om Sargasserne sålunda kunna säga att deras successiva metamorphos genomföres 

 icke blott medelst efter hvarandra framkommande delar, utan äfven i samma delar under en deras 

 fortgående utveckling. 



Relativt mera sällan förekomma hos Florideerne delar, som hafva bladens vanliga utseende. 

 De mest bladlika torde finnas hos arter, som man fordom och till största delen ännu hänför till slägtet 

 Délesseria. Hos vissa arter (D. sinuosa) äro dessa blad pinnatifida, och en tydlig medelnerv med 

 motsittande förgreningar genomgår bladskifvan. Under en period förekommer bladet sålunda begrän- 

 sadt, och den inskurna eller sågade kantens tänder synas motsvara hvad som på liknande sätt före- 

 kommer hos högre vexters blad. Men under en sednare period kan man få se kantens tänder och 

 lacinier utskjuta och sjelfva öfvergå till nya blad. Hvad som förut varit en till bladfliken utgående 

 sidonerv blir stjelk och medelnerv till ett nytt blad. Hos Del. Hypoglossum äro bladen vanligen, 

 om icke alltid, fullkomligen odelade, och bladet synes hafva en relativt begränsad utveckling. När 

 ett nytt blad skall bildas, framkommer detta såsom prolification från det gamla bladets costa. Stam- 

 mar, som hos denna art förekomma ofta tydligt förgrenade, uppstå genom sammansmältande stjelkar 

 och medelnerver till förut befintlige och odelade blad. Och sådant är väl i allmänhet förhållandet 

 hos arter, som tillhöra afdelningen Hypoglossum. Men hos några (D. dendroides, D. decipiens m. fl.), 

 hos hvilka bladens vanliga längd knaj)t öfverstiger ett par tum, förekomma stammar och grenar, som 

 kunna få en fots längd. Bladen torde hos dessa hafva förmåga att tillvexa i spetsen, under det de 

 nedre bladdelarne öfvergå till stammar. Åtminstone har jag på det material, jag haft att tillgå, för- 

 gäfves sökt bevis för att de förlängda stammarne uppkommit genom sammankopling och samman- 

 smältning af delar ifrån olika blad. 



Hos andra Florideer af många olika grupper återkommer ofta en form, som i den beskrifvande 

 algologien vanligen betecknas såsom en fröns pinnata med pinna; och pinnulce af i viss mån olika 

 character. Hvad man här kallat pinnula? torde hos många kunna jemföras med blad, under det pinnse 

 motsvarade grenar; bladen characteriserades genom sin form och ofta strängt begränsade utveckling; 

 grenarne voro obegränsadt tillvexande och i sin ordning sammansatta af blad och grenar. Såsom 

 lemnande exempel härpå hänvisar jag till Polyzonia (II. antarct tab. 76) och Leveillea (Decaisne fl. 

 de Varab. pl. VI A) Hos många synas de sålunda characteriserade delarne både naturligt och skarpt 

 åtskiljde; men det gifves andra, hos hvilka motsvarande delar svika uti just de characterer, som man 

 numera väl oftast anser såsom bestämmande för grenar och blad. Slägtet Ptilota förekommer mig i 

 detta afseende serdeles lärorikt. 



Hos några arter (Ptilota Asplenioides, Pt. Hypnoides Harv.. Ner. Amer. tab. 32 A) utvecklas 

 nämnde delar mycket tydligt åtskiljda: bladen, med fullkomligt begränsad utveckling och bestämd 

 form (foha falcata), anläggas regelbundet alternerande och i samband med den sig utvecklande stam- 



