KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. N:0 6. 45 



vanlig form öfverallt der de unga cellernes membran legat intill hvarandra (Tab. III. fig. 17 b). 

 Dragas åter de förenade cellerne sedermera i sär, så torde väl de sammanvuxne ställena kunna väntas 

 utdragne till förlängda spetsar, och tiipfelgångar förekomma inom det förlängda rör, som sammanbinder 

 de från hvarandra aflägsnade cellerne. Diaphragmer och tapphål, i fall sådane funnits, torde sålunda 

 ofta antyda de ställen, der cellerne ursprungligen förenats. Hos många af Gigartineernes slägten (jfr 

 Tab. X — XII) ligga de yngsta cellerne i cortical-lagrets verticala trådar tätt intill hvarandra. Der de 

 rundade cellernes gelatinösa väggar sammanstöta, der torde de äfven sammanvexa och tiipfelgångar 

 der uppstå; i den mån dessa yngsta celler blifva äldre och öfvergå till nedre leder i de corticala 

 knippena, dragas de förenade cellernes sidoväggar ifrån hvarandra, och man ser då ofta de collate- 

 rala cellerne förenade genom ett ytterst fint rör. Antagligen tillvexer detta starkare till följe af det 

 derigenom förmedlade utbytet cellerne emellan; och då det corticala lagrets inre celler sedermera 

 blifva till yttre celler i det inre lagret, utgöras de af stjernformiga celler, i hvilka radiernes utdragne 

 spetsar torde motsvara de ställen, der de till en början runda cellerne legat närmade intill hvarandra. 

 Dylika förhållanden förekomma jemväl inom många Florideers svällande pericarpier: de till en början 

 små och intill hvarandra närmade cellerne dragas äfven här småningom ifrån hvarandra, hvarunder 

 de antaga olika former; sjelfva pericarpii-cellerne bibehålla ofta sin rundade form; men de inre synas 

 ofta skiljde af mellanrum och endast förenade genom rörformiga anastomoser, hvilka torde motsvara 

 tiipfelgångar som utbildats på det antydda sättet (jfr Gracilaria flagellifera Tab. XXIV. fig. 4 a, 5) 

 och Hymenocladia lanceolata Tab. XX. fig. 3 — 5). Det nucleus närmast omgifvande cell-lagret 

 ombildas stundom till en stjernforinig väfnad, som vanligen är af transitorisk natur och deraf man 

 blott ser lemningar inom det mognande pericarpiet (jfr Hymenocladia Tab. XX. fig. 3); stundom 

 finnes en liknande väfnad qvar ännu i den mogna frukten (jfr Fauchea Tab. XIX. fig. 5 — 7). 

 Sjelfva placentan uppstår af celler, hvilka nyanlagda väl föga skilja sig ifrån de andra fruktcellerne; 

 och man ser äfven dem i något äldre tillstånd mycket ofta sammanbundne genom utdragne spietsar, 

 som jag antagit oftast motsvara utdragne tiipfelgångar (jfr Tab. XXVII. fig. 7, Tab. XXIV. fig. 4 b 

 vid p. fig. 8 a vid p.j. 



Till en början äro väl de från olika celler sammanstötande tupfelkanalerne åtskiljde genom 

 cellernes yttre membraner; men antagligen resorberas dessa i många fall och cellernes endochromer 

 träda genom det då småningom vidgade sammanbindningsröret i direct förbindelse med hvarandra. 

 Tydligast synes mig detta framgå af det egendomliga sätt, hvarpå placentan bildas hos flera olika, 

 grupper af Florideerne. Hos t. ex. Delesserierne (Tab. XXVII. fig. 6 och 7) och Areschougierne 

 (Tab. XVIII. fig. 5 — 9) utgöres den af ett relativt mycket stort organ, som är flikadt och förgrenadt 

 och har utseende och utgöres af en fast sammanflytande massa. Följer man utvecklingsgången af 

 denna placenta, så visar sig att den uppkommer genom förening af talrika placenta-celler, hvilka på 

 nyss angifvet sätt varit förenade genom tupfelgångar. Stundom (hos JDelesseriece 1. c. fig. 7, 9, 10) 

 ligga de placentariska cellerne tätt intill hvarandra; ofta äro de dragne i sär, men sammanbindas ge- 

 nom tupfelgångarnes anastomoserande spetsar {Aresclwugiece). I båda fallen ser man tupfelgångarne 

 allt mera vidgas genom de sammanbundna cellernes sammanflytande endochrom. Länge kan man 

 urskilja de olika sammansättande cellernes delar, men slutligen bildar deras endochrom en enda sam- 

 manflytande massa. Hos några kan man se den sammansatta placentan i tidigare stadier omgifven 

 af de olika och ännu skiljda cellernes persisterande membraner (Tab. XXVII. fig. 9, 10); sednare 

 synes den småningom förtunnade yttre membranen försvinna (Tab. XXVII. fig. 7): eller omgifves 

 hela den sammansatta placentan af ett mer eller mindre tydligt lager af gelatina (Tab. XVIII. fig. 6). 

 För denna egendomliga utveckling förekommer på annat ställe en närmare redogörelse. 



Vid det redan ofvanför omtalade prseparatet af Gallopliyllis laciniata, der hela den de stora 

 cellerne utvändigt omgifvande väfnaden af nätformigt sammankoplade interstitial-celler syntes blåna 

 vid tillsats af jod, uuder det inom de stora, till utseendet liksom tomma cellerne, den innerväggen 

 såsom ett glesare nät öfverspinnande plasman antog en i gult stötande färg, syntes det mig mycket 

 tydligt att det gulnande nätet innanför membranen stod i förbindelse med det blånande utanför; från 

 båda utgingo likasom blindändar, som möttes uti den stora cellens relativt tjocka och slemmiga vägg. 



