KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. N:0 6. 49 



sidor, men alla närmast i samma zon nedanför diaphragmat. Så vidt jag sett, förefinnes ingen olikhet 

 mellan hvad som sålunda synes vara lag hos Conferverne och de analogt bygde Florideerne (Galli- 

 thamnion, JBallia o. s. v.). Sällan är zonen för grenbildningen något längre aflägsnad från dia- 

 phragmat; knappast någonsin nedanför stamcellens midt; deremot torde genom analog bildning (cell- 

 förgrening) rötter kunna utskjuta äfven från cellens nedersta del. De leder i stammen, som, flera 

 eller färre, hos olika arter äro afsedda för cellförgrening, synas dertill mogna nedifrån uppåt för delar 

 som tillhöra det uppåt vexande systemet. Cellförgrening från en rotstam föregår på samma sätt upp- 

 ifrån nedåt. 



Att cell bildning genom förgrening är mycket allmän hos Florideerne torde vara lätt att iakt- 

 taga hos enklare former, der cellförgrening och yttre grenbildning sammanfalla. Men utan tvifvel 

 förekommer den äfven på andra ställen, säkerligen åtminstone hos de redan omtalade slägtena: Gattya, 

 Cryptosiphonia m. fl., hvilkas inre grenar torde vara bildade efter enahanda norm som de yttre hos 

 former med enklare structur. 



Har man med rätta sökt skarpt skilja emellan yttre delars dichotomi och förgrening, så synes 

 man väl äfven böra skilja emellan cellbildning uppkommen genom delning, deraf den dichotoma väl 

 är en form, och cellbildning genom förgrening. Der man vid bildningen kan gå tillbaka till den 

 första anläggningen, är det väl ock i allmänhet lätt att afgöra om de nya cellerne äro producten af 

 en delning — af en dichotomi i toppledet — eller af en förgrening — uti en ledcell. Men i naturen 

 är det icke alltid lätt att kunna följa utvecklingen ifrån första ursprunget, och det har redan blifvit 

 antydt. att under den sedan fortgående utvecklingen kunna förhållandena ofta maskeras: både en 

 skenbar dichotomi torde kunna uppkomma genom en grens fortskyndade utveckling; och en apparent 

 förgrening vara producten af vissa grenars privilegiering. Hvad man således i den beskrifvande al- 

 gologien, som väl i allmänhet beskrifver formerne sådane de förekomma fullt utvecklade, kallats di- 

 chotomi och förgrening, kan icke utgöra ledning för bestämmandet af delars olika uppkomstsätt. 



Om man vidhåller att kalla cellförgrening hvad som såsom sådan förekommer i regelbunden 

 följd nedifrån uppåt och i samband med den sig utvecklande raden af stamceller hos många Con- 

 ferver, Callithamnier m. fl., så gifves det ock ett annat slags cellförgrening, som jemväl torde oftare 

 förekomma. Lika som det nemligen gifves yttre adventivgrenar, som framkomma oregelbundet och 

 oberoende af den dels utveckling ifrån hvilken de framskjuta, så kan ock en redan äldre cell, obe- 

 roende af dess ställning och utvecklingen af det cellsystem den tillhör, åter börja tillvexa och blifva 

 härd för en ny cellbildning. Hos olika arter kan sådan adventiv cellförgrening ske än på ett sätt 

 som mera efterhärmar den normala förgreningen, än på ett till utseendet mera oordnadt. Det har 

 således redan blifvit anmärkt att hos Conferva rupestris, C. catenata m. fl. talrika grenar utgå ifrån 

 samma stamcell, men dessa synas icke uppkomma samtidigt eller alla i samband med den sig ut- 

 vecklande stammen. På samma sätt få flere Callithamnier (jfr Harv. Phyc. .austr. Tcib. 221, 227 

 m. fl.) sednare utbildade adventivgrenar, som utgå ifrån paginalsidorne, stundom till form olika med 

 de först bildade. Hos många krypande Florideer synas rötterne framkomma adventivt, snart sagdt 

 ifrån hvilken cell som helst — stundom flera från samma cell {Gallithamnion baccatum) — och hvar- 

 helst denna närmar sig underlaget. 



I många fall är det väl lätt att skilja emellan redan omnämnde olika former för cellbildning. 

 Men i andra fall torde det icke vara lika lätt att skilja dem emellan. Både andra modificationer 

 förekomma, och dessa äro stundom sådane att de synas bilda öfvergångar mellan de antydda olika 

 bildningssätten. Hos Griffithsia corallina (jfr Harv. Phyc. Brit. tab. 214) äro de elliptiska lederne 

 radade öfver hvarandra, nästan såsom lederne på en Opuntia; uti grenspetsarne ser män de yngre 

 lederne till en början mycket små, och från en smalare bas vidgande sig uppåt. De kunna tydligen 

 således icke hafva bildats på samma sätt som hos en Conferva, der modercellen först utvidgas innan 

 den delas i mer eller mindre lika hälfter; man kunde väl snarast tro, att den hos Griffithsia från den 

 undre och större ledcellen utgående, till en början nästan för blotta ögat osynliga toppcellen skulle 

 bildas genom utskjutning från den äldre (genom förgrening). Men observerar man yngre grenspetsar 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd. 15. N:o 0. ' 



