KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. N:0 6. 129 



Uti yngre tillstånd har cystocarpiet utseendet af en liten kula, uppburen af en kort stjelk; 

 det skiljer sig ifrån den hos Phacelocarpus mycket lika sphserospor-frukten genom sin redan tidigt 

 mera sphseriska form; såsom äldre är det mera utsväldt nedtill och förekommer, sedt från sidan, ofta 

 nästan njurformigt; betraktas det nogare under svagare förstoring, så ser man i den njurformiga fruk- 

 tens yttre kant en svagt antydd ränna, utgörande gränsen emellan pericarpiets 2:ne hälfter, som ned- 

 ifrån uppåt, blifvit likasom invikne emot hvarandra, med sina kanter betäckande fruktens inre fertila 

 del. Tänkte- man sig kanterna mera öppna, skulle cystocarpiet nästan hafva formen af ett apothe- 

 cium, med ett fruktbärande hymenial-lager i midten, kring hvilket den yttre sterila kanten utgjorde 

 excipulum. Men i stället för att vara ett öppet apotkecium, är cystocarpiet mera tillslutet genom de 

 mot hvarandra inböjde ytterkanterne; och det är innanför och under dessa som den fertila discus 

 förekommer. Uti det yngre fruktanlaget har jag trott mig se de sterila, mot hvarandra inböjde kan- 

 terne motsvara paginalsidorne, och den mellan dem bildade rännan fortlöpa parallel med kanterne af 

 fröns; men i den mån frukten sväller mera ut, böjer den sig utåt emot endera paginal-sidan (2:ne 

 hvarandra närmaste frukter böjande sig sålunda ofta åt olika paginal-sida) och pericarpiets ränn- 

 formiga öppning får derigenom en sned riktning. Stundom synas de flikar af pericarpiet, som böjas 

 emot hvarandra, vara 3:ne, och således finnas äfven här 3:ne rännor, som, divergerande nedtill, sam- 

 manflyta i spetsen; rännorne, antydande de ställen der frukten öppnar sig utåt, motsvara på detta 

 sätt carpostomiet i .ett cystocarpium af vanligare form. 



Hos Nizzymenia (Sarv. Phyc. austr. tab. 165), som har bålen sammansatt af bladlika, nästan 

 lineära delar, hvilka uppstå genom prolification innanför kanten af ett äldre blad, förekomma fruk- 

 terne på motsvarande ställen, såsom yttre, öfver ytan medelst en kort stjelk höjde, nästan vårtlika 

 organer, med en ojemn yta. Betraktas de nogare under svag förstoring, så kan man vanligen äfven 

 här urskilja en yttre, något snedt gående fördjupning upptill, under mer eller mindre tydlig form af 

 en springa. Stundom har jag sett springan uppstigande ensidigt ifrån basen likasom antydande att 

 frukten bildats af ett canaliculeradt blad, hvars utsvällande kanter lagt sig emot eller något öfver 

 hvarandra. Äfven ett snitt genom frukten (Tab. XXIII. fig. 8 a) synes antyda aU pericarpiet bildats 

 genom nedifrån utskjutande lober, som sluta sig samman upptill öfver fruktens fertila del, och genom 

 en der befintlig springa (vid cs) utvisa platsen för carpostomiet. 



Lyckas man göra ett längdsnitt af Phacelocarpus så att det genomgår eller blottar sjelfva den 

 axila cellrad, som genomgår fruktstjelken och klyfver den mot paginal-sidan något uppåtvända fruk- 

 ten, så visar sig tydligt (Tab. XXIII. fig. 4) att pericarpiet är bildadt af de yttre lagren i fröns, 

 hvaremot hela nucleus likasom utstrålar ifrån en placenta, som är bildad uteslutande af den axila 

 cellraden. Der denna ingår i frukten, vidgar den sig uppåt till en omvändt conisk placenta, ifrån 

 hvars öfre, något concava yta de radierande trådar synas utgå, hvilka bilda den öfre delen af nucleus. 

 Den axila tuben, som i den sterila fröns så väl som i fruktstjelken omgifves af ett lager tätt packade 

 trådar (jfr Tab. XXIII. fig. 3 och 4), begränsas inom frukten af bågformigt inåt böjda och likasom 

 uti det här gelatinösa omhöljet fritt inskjutande spetsar (fig. 4) — efterbildande sålunda de mot car- 

 postomiets inre canal utlöpande och convergerande trådar, som förekomma i många andra Florideers 

 tjockare pericarpier. Äfven dessa synas sålunda bekräfta att cystocarpiet hos Phacelocarpus är ett 

 mera öppet organ, deri en större del af piericarpiets innervägg öfvertager function af carpostomii- 

 kanalen i vanligare frukter. 



Den öfre delen af nucleus utgöres af ett knippe mycket tätt stående, ledade, här och hvar 

 förgrenade trådar, hvilka i sin nedre del, der utrymmet för de uppåt och utåt radierande trådarne 

 är mindre, äro finare och cylindriska, i den öfre något gröfre och vidgande sig uppåt. Uti livad jag- 

 antagit vara en mera mognande nucleus (Tab. XXIII. fig. 5 till venster) såg jag gemmidierne hafva 

 en elliptisk och slutligen tillrundad form ; de nedre lederne syntes ordnade öfver hvarandra i en lång rad 

 och kanske mera närmade hvarandra; de öfre voro tydligen större, mera rundade och liggande i hopar 

 oordnade, kanske i mån som trådarnes omgifvande membraner upplösas. Vid tillsats af jod såg jag 



17 



K. Vet. Akad. Handl. B. 15. N:o 6. 1 ' 



