132 J. AGARDH, FLORIDEERNES MORPHOLOGI. 



grenarnes spets, förekommer placentan i ett tvärsnitt af frukt-grenen såsom' unilateral, och slägtet 

 hänföres af Harvey väl mest af denna anledning- till Geliäiacece. 



Hos Delesserierz, som nästan alltid hafva en flat bladlik fröns, förekommer cystocarpiet oftast 

 som en hemispha?risk upphöjning på endera af bladets ytor. Hos arter, som hafva en utbildad medel- 

 nerv med derifrån utgående nervförgreningar, är det ofta på endera af dessa som frukten utbildas; 

 hos arter, der de inre nerverne icke anläggas med bladet, äro jemväl de utbildade frukterne vanligen 

 i synbar förbindelse med någon nervförgrening. Hos arter utan nerver synas frukterne utan synbar 

 ordning vara spridda öfver bladet, några upphöjda på den ena, andra på den motsatta ytan. Hos 

 några arter skjuter det hemispheriska pericarpiets öfversta del ut till en tydlig spets (Hemineura 

 Harv. Ner. austr. tab. 45. fig. 5), hos andra mera såsom en vårt-lik upphöjning; hos åter andra 

 (Deless. sinuosa, D. hypoglossum) finnes knappast något spår till en sådan, och carpostomiet före- 

 kommer endast såsom en inre kanal, genomgående pericarpiets öfversta del. 



Gör man ett tvärsnitt genom den mognande frukten (Tab. XXVII. fig. 6), så visar sig att 

 fruktens öfver bladytan höjda del utgör likasom pericarpiets hvälfda tak, under det fruktens botten 

 bildas af ett den motsatta bladytan motsvarande parti. Frukten har således sin basala utbredning 

 på den ena bladsidan, sin öfre del på den andra; och båda bladytorne med sitt mellanliggande parti 

 kunna således sägas här deltaga i fruktbildningen. Afven hos sådane Nitophyllum-arter, som i sterilt 

 tillstånd bestå af en enda rad celler, utbredda i ett plan jemte hvarandra, utgöres både fruktens 

 botten och pericarpiets hvälfda tak af flera cellrader; cellerne äro der vanligen något plattade och 

 utbredda i riktningen af tangenten (tafvelformiga); och de olika radernes celler stående öfver hvar- 

 andra mer och mindre regelbundet. Utanför de fruktbildande fläckarne af bladet får detta mycket 

 snart det sterila bladets structur, bestående af en enda rad celler något förlängda i vertical riktning 

 mot bladytorne. Hos arter, som redan i den sterila delen bestå af flera cellrader (jfr t. ex. N. cleii- 

 ticulatum Tab. XXVII. fig. 9), blir äfven pericarpii-väggen något förstärkt, och jag har trott mig se 

 cellerne då stundom icke vara lika regelbundet stälda öfver hvarandra i de olika cellraderne. De an- 

 nars concentriskt kring nucleus stälda pericarpii-cellerne få, der pericarpiet höjer sig till en yttre 

 vårta som omsluter carpostomiet, en motsvarande afvikande riktning (Tab. XXVII. fig. 6). Der car- 

 postomiet utmynnar i den icke särskilt upphöjda pericarpii-vallen är carpostomiets rörlika kanal om- 

 gifven af de mera regelbundet stälda cellraderne (Tab. XXVII. fig. 9). 



Placentan utgöres af ett enda, öfver fruktbottnen något upjnhöjdt och öfver dess hela medlersta 

 del sig utbredande och relativt mycket stort midtelparti (placenta-stammen), derifrån (jfr Tab. XXVII. 

 fig. 6 och 7) talrika grenar utgå uppåt för att bilda gemmidii-trådarnes knippen, under det andra 

 utgå åt sidorne och likasom böjas nedåt och der sammanhänga medelst talrika och starkt utbildade 

 tiipfelrör med endochromet inom många af fruktbottnens underliggande, ofta något förstorade celler. 

 Hela placentar-apparaten får sålunda formen af ett träd med nedliggande utbredd stam, som med 

 talrika rötter kemtar sin näring från fruktbottnen och utbildande gemmidierne inom de uppåt ut- 

 bredda grenarne. Både den starkt utbildade placenta-stammen, hvars storlek motsvarar ett stort antal 

 af bottencellernes, och alla de talrika grenar, deri den likasom förlänges, synas ingenstädes afbrutne 

 af några leder och knapt omgifne af någon yttre membran, förrän de uppåtstigande grenarne öfvergå 

 till gemmidii-trådar, och nedåt gående öfvergå i endochrom-partier inom fruktbottnens celler (jfr 1. 

 c. fig. 7). Placentan med sina förgreningar bildar sålunda ett enda sammanflytande parti, som efter 

 utseendet icke är sammansatt af celler, och icke i sin helhet omgifves af någon cell-membran; den 

 har en egen i gult stötande färg, som vid tillsats af jod framkommer starkare; samma färg antaga de 

 endochrom inom fruktbottnens celler, med hvilka placentar-apparaten genom starkare utbildade tiipfel- 

 rör sammanhänga. 



För att finna uppkomstsättet och den verkliga betydelsen af placentan, torde det vara nödigt 

 att gå tillbaka till yngre stadier af frukten. Man påträffar då fruktbottnen beklädd af ett lager af 

 celler, som antagit en mera tillrundad form (Tab. XXVII. fig. 9 vid p m); de närmast kanterne af 

 fruktbottnen mindre afvikande ifrån de undre cell-lagren; de i midten af fruktbottnen belägne mera 

 förändrade, i det de här äro mera rundade och utsvällde; de i midten af h varje cell sammandragne 



