KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. N:0 6. 133 



endochromerne sammanhänga tydligt med tillgränsande cellers, medelst tup fel gångar, och sjelfva cell- 

 membranerne äro tunna och genomskinliga, liksom vore de stadda i något slags upplösning, som väl 

 kanske ock blir bevislig derigenom att här och hvar ett framskjutande endochrom synes sakna 

 den yttre membranbetäckningen. Mellan bottenlagret och pericarpiets hvälfda tak, såg jag dy- 

 lika celler förenade till ett slags förgrenade trådar (1. c. fig. 10), hvilka torde utgöra delar af den 

 begynnande placentan. Likasom i den öfriga delen af bottenlagrets ombildade celler, voro endo- 

 chromerne här starkt sammandragne och förenade med närgränsande cellers, genom de vidgade tupfel- 

 gångarne; då de glaslikt genomskinliga cellmembranerne slutligen försvinna, öfvergå talrika cellers 

 allt mer och mer förtjockade och sammansmältande endochrom-partier i den medlersta och uppåt 

 utskjutande delen af basallagret till sjelfva placentan, under det att andra af bottencellerne hafva, inom 

 de bibehållne men förtunnade väggarne, endochromerne sammanhängande — å ena sidan med pla- 

 centan, å andra med än aflägsnare cellers endochrom-partier. Hela den stora och månggrenade pla- 

 centan visar sig således vara sammansatt af många olika cellers genom tiipfelrören sammanflytande 

 endochromer — ; väggarne till många af dessa celler försvinna successivt; hos andra, som i den mogna 

 frukten (1. c. fig. 6 och 7) utgöra de placentan närmast underliggande bottencellerne, qvarstå väg- 

 garne, men likasom starkt utvidgade och väl derigenom tunnare, under det dessas sammandragne 

 endochrom-partier finnas qvar, hvar inom sin cell, men förenade med andras genom talrika tiipfel- 

 gångar. Att ett tydligt utbildadt och sjelfständigt organ icke utgöres af fullständiga celler eller 

 grupper af sådane, utan af sammansmältande cellers innehåll, sedan cellväggarne blifvit förstörde, 

 torde väl vara ett mera sällsynt förhållande hos vexterne; hos Florideerne tror jag mig hafva sett 

 att den hos många (Areschougia, Ehabdonia m. fl.) genom sin storlek ofta utmärkta placentar-appa- 

 raten uppkommer på detta sätt. Hos Gracilaria och Dicranema bildas det subhymeniala lagret af 

 särskilda celler, hvilka utdragne i spetsar sammanhänga med tillgränsande celler; men dessa förblifva 

 dock i allmänhet här åtskiljde; hos Heringia sammanflyta de inre, som motsvara den axila cellraden, 

 till en stor klubbformig utsväld placenta, uppkommen på det nyss antydda sättet; de yttre förgre- 

 ningarne till denna placenta utgöras af en nätlik väfnad af anastomoserande celler, liknande dem hos 

 Dicranema och Gracilaria. I den mån dessa det subhymeniala lagrets celler sammanflyta mera, uppstå, 

 bildningar, liknande dem hvars uppkomst jag trott mig tydligast kunna följa hos Delesserieerne. 



De gemmidiibildande trådarne (Tab. XXVII. fig. 6 och 7) utgöra fortsättningar till jdacentans 

 uppåtgående yttersta förgreningar, nedtill nästan sammanförde i knippen och med längre cylindriska 

 leder; upptill äro de dichotomt förgrenade och bestående af mera perlbandslika trådar. Uti trådarnes 

 nedre del synes det som vore här skiljda cellers endochromstycken på väg att sammansmälta; uti de 

 följande lederne är endochromet skarpare begränsadt inom olika cellers tydliga membraner; uti de 

 terminala lederne svälla endochromerne mera ut, och slutligen blifva dessa celler betydligt större än 

 de nedre; endochromet får jemväl en intensivare färg och ombildas till ett ovalt eller mera omvändt 

 äggrundt gemmidium. I den mån gemmidierne uttränga ur toppleden, tillrundas de, och man ser 

 dem stundom mer eller mindre talrika, ligga lösa i fruktens öfre del; stundom synas de (från exem- 

 plar som varit torkade) hopade i carpostomii-mynningen. De mognande gemmidiernes omgifvande 

 membraner synas i allmänhet uppluckrade och mera gelatinösa. Någon gång har jag trott mig se 

 att toppledets yttre membran blåslikt uttänjes, hvarefter sjelfva gemmidiet genom en terminal öpp- 

 ning sannolikt kastas elastiskt ut (jfr fig. 12), hvarefter det utsvälda ledet torde åter sammanfalla 

 och upplösas. Inom de näst öfversta lederne har jag, såsom hos några andra Florideer, stundom sett 

 endochromet deladt i 2 — 3 delar, hvilka antagligen sednare hvar för sig skjuta ut som skiljda ter- 

 minal-led, eller bilda initialer till nya trådgrenar. 



Hos arter, der det sterila bladet utgöres af en enda rad i samma plan jemte hvarandra stälda 

 celler, har man sannolikt lättast att följa fruktens utveckling. Man ser här fruktbildningen inledas 

 genom en starkare cellbildningsprocess på de ställen, der en frukt skall bildas. De förut verticalt 

 mot bladytorne sträckta cellerne delas här i 2:ne, hvilka åter delas genom väggar som äro parallela 

 med ytorne, uti en inre, som äfven inom pericarpiet måhända icke vidare delas, och en yttre till— 

 vexande och delad vidare på samma sätt. Så uppkommer ett öfre och ett undre lager såsom skiljda 



