KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. NIO 6. 171 



Fig. 8 — 10. Gyiiinog-ongrus furccllatus var. uodifcrus. 



Fig. 8. Grenspets med dera utvecklade cystocarpier i naturlig storlek; bredvid stående figurer, som äro 

 delar af samma svagt förstorade, visa den nästan klotrunda fruktens utseende, den ena uppifrån, 

 och den andra från sidan, der en knapt märkbar kant antyder eggen af den mera plattade ste- 

 rila tråden. 



Fig. 9. Genomsnitt af den nästan på alla sidor lika utsvällda frukten. Granskar man nogare det corti- 

 cala lagret, så. visar sig detta på den ena sidan (i figuren, uppåt) vida starkare utveckladt och 

 här försedt med en tydlig utförsgång för gemmidierne. Det inre lagrets parenchymatiska, rundadt 

 kantiga celler voro till form knapt skiljda från de i sterila delar förekommande. 



Fig. 10. Mera utvecklade celler af det inre fertila lagret, visande vid a endochromet såsom en odelad slem- 

 mig massa, stundom mellan olika celler sammanbundet medelst utdragna spetsar; vid b detsamma 

 deladt i ett färre antal delar, hvilka vid c syntes hafva undergått en ny delning. 



Fig. 11 — 12. Gyinnogongrus norvegicus. 



Fig. 11. Tunnt genomsnitt af en fertil gren, med samma structur som de andra, här afbildade arterne af 

 slägtet. Det inre lagret bestående af rundadt kantiga, något större celler; det corticala lagret af 

 korta perlbandslika trådar, som dock blifvit betydligt starkare utvecklade på den ena pagiual-sidan, 

 öfver 2:iie der befintliga nuclei. Mellan trådarne af detta cortical-lager trodde jag mig se 2:ne 

 olika kanaler (deraf den ena något krokig), som torde utgöra olika utförsgångar för gemmidierne 

 ifrån samma nucleus. 



Fig. 12. Celler ifrån det inre af nucleus; några med odeladt slemmigt endochrom, som genom utdragna 

 spetsar syntes genom tiipfelgångarne stå i förbindelse med tillgränsande cellers; andra med deladt 

 endochrom, och delarne (blifvande gemmidier) tydligt radade och sins emellan sammanhängande 

 med utdragna spetsar. 



Tab. XIII. GIGAliTINEiE (Kalhjmeniece). 



Fig. 1 — 4. Polycoelia australis. 



Fig. 1. Del af vexten i naturlig storlek. 



Fig. 2. Del af ett genomsnitt från en yngre steril lacinia. Det inre lagret utgöres af stora lacunlika 

 celler, stälda i en enda rad till ett plan jemte hvarandra, omgifna af tjocka slemmiga väggar, och 

 innehållande ett oftast i midten af cellen sammanfallet endochrom, men som man stundom ser 

 återtaga sin ursprungliga form och då består af protoplasmans fina nätlikt förenade, hela cellens 

 lumen genomkorsande trådar. 



Det yttre lagret består i sin inre del af mycket små celler, hvilka medelst utdragna fina 

 spetsar förenas till trådar, som åter på samma sätt sammanbindas med tillgränsande trådar till en 

 glesare nätlik väfnad. Innersta delen af denna väfnad breder sig öfver och synes nästan intryckt 

 uti de stora lacunlika cellernes gelatinösa vägg; ifrån detta underlag skjuta de närmaste trådarne 

 ut, bildande större maskor (vid im); från dessas yttre förgreningar utgå det corticala lagrets knip- 

 pen af perlbandslika trådar (vid c). Hela den sammansatta väfnaden synes sammanhållas af en 

 ymnig, men lösare gelatina. 



Fig. 3. Motsvarande genomsnitt af en något äldre, sphrerosporbärande lacinia, visande enahanda structur 

 af de olika lagren. Mellan de stora lacunlika cellernes, i yngre tillstånd intill hvarandra omedel- 

 bart gränsande, väggar hafva trådar ifrån det yttre lagret likasom trängt in, så att äfven bott- 

 narne af de stora cellerne öfverspinnas af det yttre lagrets nätformiga väfnad. Det yttre lagret 

 synes något starkare utveckladt, och man ser mellan dess verticalt utgående trådknippen spridda 

 sphferosporer ligga inbäddade. 



Fig. 4. Sphajrosporer. De flesta af dessa såg jag enkla, aflåuga och eruciat delade, men en och annan 

 var större än de öfriga, och omslöt inom en vidare tunn membran flera enkla sphserosporer. 



Fig. 5 — 8. Polycoelia fastigiata. 



Fig. 5. En af de stora lacunlika inre cellerne från ett exemplar, som i andra dylika celler bar fullbildade nuclei; 

 på utsidan af den tjocka, men här mindre synliga yttre väggen synes det yttre lagrets nätformiga 

 väfnad hafva blifvit tätare, och öfverspinner hela den stora cellens yta med sina deri intryckta små 

 sammankoplade celler (ini). På insidan af den stora cellens vägg synes protoplasman likasom eoa- 

 gulerad i större, längs åt väggen ordnade, eller i den intryckta klumpar (vid x), med hvilka det inre 

 protoplasma-nätets trådar, som här voro likasom starkare utbildade och med tydligare contourer, 

 sainmanbundos. Här och hvar i det inre, men isynnerhet närmast väggen, syntes mindre knutar (blif- 



