180 J. G. AGARDH, KLOUIDEEKNES MORPIIOLOGI. 



motsvarande de i flg. c lateralt utgående. Der flera af dessa sednare stöta tillhopa med sina 

 trubbigare ändar torde de snart sammanvexa. Diaphragmat torde sålunda anläggas såsom ett 

 slags stjernfonnig väfnad, mellan hvars sammanstötande celler öppningar förefinnas, genom hvilka 

 de i grenens längdriktning fortvexande trådarne till en början kunna synas fria och sednare lika- 

 som genomvuxne. 

 Fig. 12. a och b. Tunna längdsnitt af öfversta spetsen (kalotten) på mycket unga, ännu föga öfver stam- 

 mens yta utskjutande grenar. Likasom korshvalfvens bågar i en dom uppbära det hvälfda taket, 

 så utlöper här emot grenens ända talrika rader — färre i en smalare (fig. 12 a), flera i en tjoc- 

 kare och trubbigare gren (fig. 12 b) — af öfver hvarandra stälda celler, raderne bågformigt con- 

 vergerande mot den öfversta och centrala toppen. Uti fig. 12 b trodde jag mig kunna räkna 

 10 — 12 sådane rader, som genom olika inställning af snittets öfre och undre sida blefvo synliga. 

 Från dem som i snittet voro laterala (och från hvilka ingen yttre del bortskurits) syntes några 

 korta och af rundade celler bestående cellrader utgå, hvilka utgöra anlaget till de nedåt allt mera 

 förlängda trådar, som bilda det corticala lagret. Uti den öfversta delen af de bågformigt con- 

 vergerande inre raderne äro cellerne nästan runda; de nedåt följande vidgas något mera på bred- 

 den, och de hvarandra närmaste uppåt och nedåt syntes ofta sammanbundne genom utdragne 

 spetsar (tiipfelrör). Ett stycke nedanom spetsen fanns en rad af celler, i hvilka utvidgningen på 

 tvären syntes starkast, och dessa celler voro sins emellan förenade medelst en eller ett par kor- 

 tare eller i samma riktning förlängda celler. Det är af dessa, på bredden vidgade tafvelformiga 

 celler, som diaphragmerne bildas. De dessa närmast i raden nedåt följande sträckas mera på 

 längden och öfvergå nedåt till de längre trådar, som i grenens längd-direction synas utlöpa emellan 

 diaphragmerne. I den mån grenen tillvexer i toppen, medelst der bildade nya celler, uppstår 

 nedtill en ny rad (på sannolikt bestämdt afstånd) af på bredden vidgade celler, som förenas till 

 ett nytt diaphragma. Emellan de näst öfversta af de redan anlagda diaphragmerne påträffar man 

 ofta flera af de förut omtalade runda (adventiva) cellerne, fastade vid de förlängda lederne med 

 en mycket tunnare stjelk, förekommande stundom ensamma, stundom flera hvarandra motsittande. 

 De motsvara utan tvifvel de till en början mera runda (fig. 12 a), sedan mera utdragna celler 

 (fig. 12 b) som sammanbinda de bågformiga convergerande längd-radernes nedersta, på bredden 

 vidgade celler, med hvilka de sammansätta diaphragmerne. Men utgångna ifrån leder, som icke 

 torde vara afsedde att bilda diaphragmer, få de här icke något användande. 



c visar några af dessa, icke till användande komna cellerne, fastade vid de långsträckta trådarnes 

 leder. Uti fig. till höger är en tråd afbildad, som med sin fria spets var bågformigt utåt böjd 

 mot peripherien af grenen. Afven de öfversta lederne voro här förlängda. Den syntes likasom 

 hafva förlorat sitt fäste i grenens topp, och kanske derför blifvit efter i tillvexten och antagit en 

 annan direction. Skulle en dylik tråd kunna utgöra första anlaget till de adveutivt utskjutande 

 grenar, som ofta förekomma? 



Tab. XX. EHODYMENIEiE. 



Fig. 1 — 5. Hymeiiocladia lanceolata. 



Fig. 1. Del af vexten i naturlig storlek (medelstort exemplar). Lacinierne omgifvas af en tjockare kant, 

 och bära här och hvar glesare blåsformiga utsvällningar på ytan (glesare och mindre än hos 

 Hym. polymorphä). 



Fig. 2. Tvärsnitt af ett sphairospor-bärande exemplar, som genomgått såväl den utsvällda kanten som 

 en del af den inre laminan. Uti denna sednare ser man sphrerosporerne utan ordning spridda, 

 men ofta mycket talrika. Det inre lagret utgöres af större och mindre celler, temligen oregel- 

 bundet grupperade; de större cellerne omgifvas ofta af ett lager af mindre. Af de mindre 

 cellerne synas några tillvexa mera än de andra och bilda de större; i det några af dessa ännu 

 starkare förstoras, torde deras förtunnade membran slutligen upplösas och i cellens ställe upp- 

 komma ett tomrum (som vid x). Uti den utsvällda kanten af bålen synas de stora cellerne vara 

 talrikare, och sannolikt föranleda utsvällningen. 



Fig. 3. Genomsnitt af ett cystocarpium, jemte närmaste del af bålen. Uti det till pericarpium hvälfda 

 taket har i synnerhet det corticala lagret fått en mycket stark utveckling; dess annars vertieala 

 cellrader böja sig bågformigt och mynna ut i den tydliga carpostomii-canalen. Det temligen 

 oförändrade inre lagret bildar det bottenplan, som uppbär nucleus; under sjelfva nucleus äro cel- 

 lerae något mindre, men rikare på endochrom. Rundt ikring pericarpiets inre kant synas rester 

 af finare trådar, som i yngre tillstånd torde hafva utfyllt det nucleus omgifvande rummet. Sjelfva 

 nucleus, som genom det vertieala snittet blifvit genomskuren, visar ett inre knippe af förgrenade 



