122 B. M. Keilhaa 



gen Betænkelighed ved strax at antage, at Havet i tidli- 

 gere Tider har staaet hoiere. Men gaaer man grundigen 

 tilverks, saa kommer man til den Overbeviisning, at der 

 i al den Tid, hvorfra der haves historiske Monumenter 

 til Oplysning om Sagen, ikke findes noget Beviis paa en 

 Formindskelse af Havet, og hyad de geologiske Facta an- 

 gaaer, da vil man, ved en opmerksom Betragtning af Na- 

 turens nuværende Maade at virke paa, indromrae, at For- 

 klaringen af disse Facta ikke tiltrænger nogen Hypothese 

 om en storre Vandraængde, end den endnu altid forhaan- 

 denværende. Det er derfor et skjont Fremskridt i den 

 nyere Geologie, at man, ved at ansee Havet som uforan- 

 derligt. har losrevet sig fra en uhjemlet Forud sætning, som 

 spillede en Hovedrolle i Vrdeiiskaben. Men Mange hæn- 

 ge endnu ved det Gamle, og, som bemerket, Enhver, som 

 kun loslig betragter Sagen, vil ifolge et vistnok ganske 

 naturligt Indtryk hellere slutte sig til det Partie, som an- 

 seer Merkerne efter det forandrede Forhold i Landets og 

 Havets gjensidige Hoide som Folgen af, at det Sidste har 

 trukket sig tilbage. Vil man nu befæste sig mod denne 

 ganske sikkert falske Anskuelse, saa maa man forst og fremst 

 stille sig klart forbie, hvor betydelige de Niveau-Forandrin- 

 ger ere, som i en ganske kort Tid, siden man begyndte 

 at observere nbiagtigen, have foregaaet ved flere af hæf- 

 tige Jordskjælv rystede Lande. Men dernæst vil det og- 

 saa, i det vi soge at gjore Anvendelsen heraf paa vort 

 eget Land, som vi saa gjerne ansee som urokkeligt paa 

 dets Urfjeld-Basis, bestyrke os i den rigtigere Forestilling, 

 naar vi see, at de underjordiske Bevægelser ogsaa hos os. 

 ere hyppige og stærke. 



