136 B. M. Keilhau 



gen deri ^), Muldjord blander sig mellem Skjællene, og 

 disse sondersmnles mere og mere. Dog finder man og- 

 saa her Steder, som endim ere urbrte af Plougen og 

 Hakken; paa et af disse havde en Bæk dannet et Ildet 

 Indsnidt, hvori det viste sig, at Miislingmassen deels 

 hviler paa det blotte Bjerg, deels paa et ganske tyndt 

 Mellemlag af Leer, og at den har en Tykkelse af 4 til 

 5 Fod. En horizontalt lobende Afsats, som man bemer- 

 ker ikke langt herfra, kunde man være tilboielig til at 

 ansee som den gamle Strandbred, men den er neppe no- 

 get andet end en forhenværende Agerrand. 



Alle disse Skjælmasser ere ganske lose og intetsteds^ 

 sammensintrede til en fast Bjergart; kun en tynd Skorpe 

 eller et stalaktitisk Tuf af Kalk har dannet sig paa nogle 

 af de storre Skaller. Ellers er Frisk he den af mange Mus- 

 linger og Snekker næsten ligesaa fuldkoramen som deres 

 Heelhed; Mytiins edulis, — som er den af alle Arter, der 

 her forekommer i storst Mængde, — har til deels bibehaldt 

 sin blaa Farve, og paa Trochus cinerarius finder man 

 fremdeles de tine skjbnne Tegninger, ligesom den og flere 

 andre ogsaa vise deres Perlemoers-Glands. 



Paa en anden Excursion, som vi foretoge for at fort- 

 sætte disse Undersbgelser, begave vi os forst til Gaarden 

 Kilen ved Kile-Soen, den sydlige Arm af Odemark-Soen. 

 Et ganske kort Stykke i Syd for denne Gaard , og neppe 

 mere end 30 eller 40 Fod over Våndet nedenfor, træffer 



*) Disse Ågre ansaaes «om idetmindste taalelig gode; hror 



Skjællene kun vare lidet forvitrede og man fik en Mængde 



af de store op ved Ploiningen, var Groden udsat for Af- 

 br»iidinj* 



