146 B. M. Keilhau 



af mange Miles Længde. Engang er den neppe merkelig, 

 en anden Gang er den af saadan Hæftighed, at den ikke 

 alene omstyrter og odelægger de paa den rystede Griind 

 værende Menneskeverker, men ogsaa forandrer Grnndens 

 Form. Engang bliver Overfladen ved saadanne Bevægel- 

 ser «skadt og heel, en anden Gang revner den, Klofter 

 og Aabninger danne sig, og da ér Phænomenet underti- 

 den ledsaget af Udbrud af Gasarter, samt vel ogsaa i no- 

 gen Lighed med Vulkanerne af Antændelser, Udkastelser 

 af Vand , Slam og Stene, undertiden skeer Sonderrivel- 

 sen uden saadanne Udbrud. — Foran Udbruddene af de 

 egentlige og vedvarende Vulkaner bliver i Regelen Jord- 

 bunden rystet i den omkringliggende Egn. 



Disse lagttagelser begrunde åen Slutning, at saadaniie 

 Jordens Rystelser — de egentlige Jordskjælv — ikke kunne 

 hidrore fra ydre Aarsager, men at de blive frembragte 

 ved visse i det Indre af Jordkloden eller af dens Skal vir- 

 kende Kræfter. 



Men der viser sig ved alle til Jordskjælvene henho- 

 rende Phænomener en Lighed med de vulkanske Særsyn, 

 som neppe tilsteder nogen Tvivl om, at begge frembrin- 

 ges af samme Aarsager, og kun ere forskjellige Maader, 

 hvorpaa disse Aarsagers Virkninger give sig tilkjende, ef- 

 ter Forskjelligheden i Beliggenbed og BeskafFenhed af 

 Jordskallens Overflade eller den Deel deraf, hvorpaa 

 de virke. Det, som adskiller de egentlige Vulkaner fra 

 Jordskjælvene, er næsten ikke Andet, end at der ved de 

 fiirste er en permanent Krater, og at Udbruddene gjenta- 

 ges gjennem denne eller i dens nærmeste Omkreds. Alle 

 Vulkanernes ovrige Phænomener, den underjordiske torden- 

 lignende Larm, Jordgrundens Bevægelse, Oploftning og Son- 



