150 B. M. Keilhau 



den Anskuelse, at Jordskjælvenes Aarsag ligesaavel som 

 Vulkaiiernes raaa have sit Sæde i et stort Dyb under 

 Overfiaden. 



Ligesora forskjellige Meninger have hersket angaaende 

 Vulkanernes Aarsager, saa er ogsaa Forklaringen over Jord- 

 skjælvenes Oprindelse faldet forskjelligt ud efter de paa 

 enhver Tid bestaaende Kundskaber og herskende Begre- 

 ber om Naturkræfterne. Tblandt de Gamle skreve nogle 

 Naturforskere Jordens Rystelser og Sonderrivelse paa un- 

 derjordiske Dunsters Regning , og disse Dunsters Udvik- 

 lings-Aarsag sogte man tildeels i den engang antagne Cen- 

 tralild, deels i Atmosphærens Indvirkning paa Jordlegemet 

 o. s. v. Opdagelsen af Electriciteten og dens store Virk- 

 ninger i Atmosphæren gav i den nyere Tid Anledning 

 til, at man ogsaa tog denne raerkværdige Naturkraft med 

 tilhjælp for at forklare Jordskjælvene, eller egentlig sogte 

 at udlede dem af den alene, og overhoved ved Jordskjælv- 

 Theorien mere tog Hensyn til Forholde i Atmosphæren 

 og Decorapositioner i samme, end paa den indre Beskaf- 

 fenhed af Jordkloden. Men den Maade, paa hvilken Elec- 

 triciteten bliver sat i Action og virker, har altfor meget 

 Afvigende fra Jordskjælvenes Virkninger, og især er det 

 en stor Hindring for at kunne anvende denne Kraft til at 

 forklare Jordskjælvene, at Vand, Stene og især Metallerne 

 ere saa gode Electricitets-Ledere, at det maatte blive 

 yderst vanskeligt at udtænke Forholde i Jordens Indre, 

 som kunde bevirke en saa fuldkommen Isolering af en 

 Mængde Electricitet, at derved kunde skee Udladninger, 

 som vare istand til at frembringe Jordskjælvenes frygte- 

 lige Phænoraener. Man er derfor ganske kommen tiibage 

 fra at ville forklare disse af electriske Virkninger, og de 



