16 A. W. MALM, 



pani af en stor hvalart», hvilken har blifvit funnen i jorden nära Kinnekulle i Vester- 

 götland, år 1853. Detta ben lärer tillhöra Elementarläroverkets i Skara museum, som, 

 enligt bref till mig, ej återfått det sedan det afsändes till Retzius. 



19). Balcena mysticetus. Upptages efter Nilsson på grund af Gammeltorps- och 

 Ystads-fynden; hvarförutan omnämnes ett, såsom L. på grund af en honom meddelad 

 teckning tyckes utvisa, sidoutskott af en ländkorskota, hvilket, »jemte andra hvalben 

 förvaras i Visby domkyrka». Det förra anser L. ha tillhört en Balcena mysticetus. 

 Fyndorten är ej uppgifven; men sannolikt är det från något ställe vid Östersjön. För 

 öfrigt heter det, s. 112. »Den tillhör numera icke egentligen Skandinaviens fauna; men 

 under en äldre period, då denna fauna varit en nordpolsfauna, har den sannolikt nor- 

 malt förekommit härstädes, hvilket tyckes bevisas af de lemningar af dess skelett, som 

 nu någon gång hos oss uppgräfvas ur jorden». Ett sådant yttrande tycks L. likväl ej 

 hafva varit fullt berättigad till att uttala. Ystad-fyndet var nemligen som bekant, enl. 

 Retzius den äldre, delar af ett i början af förra seklet der strandadt individ. An- 

 gående benet i Visby kyrka »känner man», enligt L., »icke hvarest det är funnet; och 

 om Gammelstorp-skulderbladet, hvilket först kom i författarens till föreliggande arbete 

 ego, visste ej Möllaren å Gammalstorp — jag minnes nu ej hans namn — att berätta 

 något annat, än att detta ben i långliga tider hängt på en gafvel derstädes. 



Utaf föregående sammanfattning af det väsentligaste utaf Lilljeborgs mindre 

 arbete, med särskilt afseende fästadt på våra egna faunistiska förhållanden, framgår 

 det tydligt, att han genom sina nitiska bemödanden att anteckna allt det material, som 

 af honom kunnat uppspåras, på ett i högsta grad förtjenstfullt sätt och mer än någon 

 annan före honom utredt eller, om detta för honom ej alltid varit möjligt, åtminstone 

 allvarligt försökt att utreda denna del af vår fauna. Men, detta bör man väl ändå 

 tillägga, han hade framför sig ett både rikare och bättre material än någon hos oss 

 före honom; men så uppsökte han det ock på de vid den tiden bäst försedda plat- 

 serna. Detta sitt innehållsrika arbete afslutar han med följande, som äfven här bör 

 antecknas : 



»Anm.: Nordkaparen eller Biscaya-hvalen, som äfven hörer till slägtet Balama, 

 har fordom närmat sig Skandinaviens kuster, men lärer numera hafva dragit sig längre 

 åt söder, och visar sig icke här». Bekräftelsen af den första satsen, skall väl ej så 

 länge låta vänta på sig, äfven om H. Svedenborgii fortfarande kommer att gälla såsom 

 en sjelfständig art. Anledningen till det sednare yttrandet, eller att han möjligtvis 

 skulle ha dragit sig mer åt söder, är emellertid för mig helt Och hållet obekant. Ett 

 sådant fenomen skulle ock enligt mitt förmenande stå i strid med all analogi. 



Uti Öfversigt af K. Vet.-Akad. Förhandl, 1861, s. 385 medelår Prof. C. Sunde- 

 vall under rubriken »Om några hvalarter»: 



1). En beskrifning jemte fig. af en ung »Delphinus tursio från Strömstad-trakten 

 i Bohuslän. Exemplaret finnes i Zool. Riksmuseum; men jag fann det vara en Lagenor- 

 hynchus albirostris. Detta utgjorde emellertid en bekräftelse på att denna art till och 

 med anträffats såsom helt späd och kanhända blifvit född invid svenska kusten. 



Uti samma afhandling lemnar S. bidrag till utredning af två utaf våra arter af 

 slägtet Orca. Vidare omtalas ett af S. under sin redan år 1838 på Ishafvet, emellan 



