HVALDJUK I SVERIGES MUSEER, ÅR 1869. 81 



Vertebrornas antal är: 



Halsvertebror 7, af h vilka de 3 främre ha sina proc. spin. sammanväxta. 



Ryggvertebror 12. 



Ländkorsvertebror 10. 



Svansvertebror 25. 



= 54. 



Refbenen utgöras af 12 par, af livilka sista paret ej når upp till proc. transversi. Sternalbenen, 7 par. 

 Proc. spin. infer. 16. Bröstbenet utgöres af 3:iie stycken, af livilka det första är försedt med ett hål i midten. 

 Uti carpus är förbening börjad och något framskriden i endast tvenne utaf elementardelarna. 



Tummen har 2 falanger. 



Pekfingret » 7. 



Långfingret har 4 ( + 1, hvari förbening ej ännu egt rum). 



Ringfingret » 3 (+1, d:o d:o d:o ). 



Lillfingret » ... 3. 



Carpustrakten är afbildad å taflan V, fig. 46 a. 



Till formen liknar bäckenbenet fullkomligt samma hos såväl det »Benzonska» som Nilssonska individet 

 eller 34 b i denna uppsats, men ifrågavarande är endast 100 m.m. långt. 



k). Göteborg, Naturhistoriska Museum. En gipsafgjutning utaf högra os ischii af skelettet i Universi- 

 tetets zool. Museum i Lund, hvilket skelett ofvanföre är anfördt under N:r 34 b. 



1). Göteborg, Historiska Museum. Under O, N:o 2 förvaras i nämnda Museum en af de större tän- 

 derna i underkäkens högra sida, sannolikt den 6:te, hvilken tand hos här föregående N:o 34 i den till alla de- 

 lar liknar, utom det, att ifrågavarande är något större. Cementet har under den säkerligen långa tid denna 

 tand legat i jorden antagit en lergul och emaljen en gråblåaktig färg. Den är helt och hållet ihålig och 

 strutlik och har således tillhört ett ungt individ. Spetsen af kronan är emellertid afnött, snedt framåt. Un- 

 der antagande att denna vore hel, håller denna tand i längd, rakt mått, midtåt, 80 m.m., största bredd 37, 

 största tjocklek 22^ m.m. Denna tand, som är försedd med ett hål i hvardera sida, nära nedre kanten af 

 roten, är funnen af artisten G. Bruswttz på omkring 1,200 m.m.s djup i jorden på en plats, hvarest det fordna 

 Konungahella stått. Då jag för ett par år sedan bestämde denna tand och såg de två nämnda, konstgjorda 

 hålen, uttalade jag ock deu förmodan, att den här burits' af fornfolket, på samma sätt och måhända för samma 

 ändamål, som jag sett våra lappar bära björntänder vid sitt bälte, hvarest de upphängda på en läderrem förva- 

 ras såsom amulet mot sjukdomar. Sannolikt hör denna tand till ifrågavarande art. 



35). 



Orca minor. 



= Detphinus orca La Cep. H. N. C, p. 298; Delphinus (Orca) orca Schlegel Abh. 2, p. 2, pl. 7, 8; 

 Grampns orca Lilljeborg, Ofversigt, p. 19, p. p; Orca grampus Stjndevall *) Öfversigt K. V. Ak. Förh. 1861, 

 p. 391; Orca minor Rhdt., i Universitetets i Köpenhamn zool. Museum. 



a). Lund, Universitetets zool. Museum. Ett kranium, som förvaras i detta Museum, men utan uppgift 

 pä fyndort, anser jag i likhet med Lilljeborg höra till denna art. 



b). Skara, Elementarläroverkets Museum. En kota, antagligen den l:sta svanskotan, med så intimt 

 med corpus förenade epifyser, att knappast spår kan upptäckas till sutur. Den har ock helt visst tillhört ett 

 fullt utbildadt individ af omkring 6,000 m.m.s längd. Processus transversi äro ända intill corpus omsorgsfullt 

 — afskurna. Processus spinosus är både fram och baktill ej obetydligt uppåt behandlad med tillhjelp af 

 eggjern; men dennas betydliga höjd, äuskönt den ej upptill är fullständig, har bland annat gjort att jag ansett 

 denna kota höra till ifrågavarande art. Hr Rektor Fagerström säger i ett bref till förf., att den är subfossil. 

 Detta har den ock isanning utseende af att vara. Men hvarken han eller I):r Sahlén har hittills kunnat få 

 reda på, hvarest den blifvit funnen, ej eller när den blifvit till läroverket öfverlemnad. 



Kotan håller i största längd 115 m.m. 



» » i höjd framtill 138 » 



» » i bredd framtill 147 » 



Höjden af foramen spinale, framtill 50 » 



Bredd » » » , nedtill 32 » 



Från basen framtill räknadt finnes 140 m.m. utaf proc. spinosus. 



) Detta namn hade bort upptagas för arten, om ej, hvilket ofvanföre är visadt, ryggflikcn hos Orca gladiator äfven jemförelsevis 

 vore låg hos yngre individer, hvadan en bestämning ensamt efter den ej gerna låter sig göra. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 9. N:o 2. 1 1 



