« OM HAFSVATTNET UTMED BOHUSLÄNSKA KUSTEN. 23 



passa in i samma serie som de, hvilka blifvit gjorda i Kosterfjorden. Man vore nästan 

 frestad att fråga sig, om vattnet på dessa isolerade djup, der det förmodligen är allde- 

 les stillastående, kunnat bibehålla sig från den tid, då det ännu icke genom landthöjnin- 

 gen blifvit afsöndradt från gemenskapen med vatten af samma salthalt i öppna hafvet. 

 Då likväl af flera orsaker en sådan förklaring är oliållbar, så synes man tvungen 

 att antaga, att gränsen för det saltaste vattnet höjer sig periodvis med åtminstone 20 

 å 30 famnar; det vore väl härvid tillräckligt, om en sådan förändring blott inträffade 

 vissa år, då gynnande omständigheter med afseende på vindar m. m. sammanträffade. 

 Det inströmmande tyngre oceaniska vattnet skulle då utfylla fördjupningarne i hafs- 

 bottnen och der länge qvarstadna, äfven sedan gränsen för det saltaste vattnet åter 

 sjunkit, i det diffusionen mellan vattenlager af så pass lika salthalt måste ske långsamt, 

 och strömsättningens verkan på dessa afsöndrade djup måste vara mycket obetydlig. 

 En höjning af gränsen för det saltare vattnet vore framför allt att emotse vårtiden, då 

 östliga vindar företrädesvis råda i Bohuslän. Från denna tid har jag ännu inga obser-, 

 vationer, men en antydan åt nämnda håll har man af observationerna i Gullmarsfjorden 

 för Februari detta år, då vatten af 3.35 ä 3.37 % salthalt anträffades redan på 15 fam- 

 nars djup. Likaså visa de 2 observationerna i Gullmars- och Kosterfjorden för Juni och 

 Juli månader ett saltvatten af 3 % redan vid 4 famnars djup, således högre upp mot 

 hafsytan än hvad det under Augusti någonstädes blef af mig anträffadt. 



Jag vill nu söka att taga i närmare skärskådande orsakerna till dessa vexlingar 

 i hafsvattnets sälta utmed Bohuskusten på olika ställen, djup och tider *). När vatten- 

 samlingar af olika salthalt sammanträffa, så blanda de sig, som bekant, ej genast, utan 

 det saltare tyngre vattnet nedsjunker under det mindre salta, hvifket i sin ordning ut- 

 breder sig öfver det förra. Den hastighet, med hvilken dessa vattenlager sedan blanda 

 sig till följe af diffusionen, är ringa relativt till de stora massor, som här komma i be- 

 traktande. I en hafsbassin, der på samma gång ett rikligt tillflöde af färskare vatten 

 och en starkare strömsättning från hafvet äga rum, kunna derföre dessa lager aflägsnas 

 och återbildas mycket fortare, än de hinna utblanda sig med hvarandra. Sådant är 

 förhållandet i Skagerack. En ström från Nordsjön, följande Jutlands norra kust, sätter 

 med en hastighet af 1 sjömil i timman, stundom vida mer, in mot Svenska landet, som 

 den träffar litet norr om Marstrand. Den viker sedan mot norr och följer Bohuslän- 

 ska kusten **), förenad med den sydliga strömmen från Kattegat och utspädd af denna 

 samt af vattnet från Götha elf, vänder sedan mot sydsydwest under Norrska landet, 

 och går, åter utspädd af vattnet från dess elfvar, tillbaka ut i Nordsjön. Denna ström 

 betingar i första rummet saltförhållandena i vattnet utmed Bohuskusten; den stora till- 

 ökningen i vattnets sälta norr om Marstrand och de hastiga öfvergångarne i de öfre 

 vattenlagrens salthalt äro följder af densamma. Strömmens riktning är för öfrigt icke 

 oföränderlig, utan kan stundom till och med omvändas genom vindarnes inflytande; 

 men det ofvan anförda förhållandet är det i allmänhet rådande. Huru långt mot dju- 

 pet strömmens verkan sträcker sig är mig icke bekant. Men till följe af det ansenliga 



*) Det är mig härvid en angenäm pligt, titt uttrycka min tacksamhet för de upplysningar jag vid K. Sjökarte- 



kontoret fått inhemta angående strömsättning, djup och vindar i Kattegat och Skagerack. 

 **) På några mils afstånd från kusten är strömmen under vanliga förhållanden obetydlig. 



