34 K. L. EKMAN, 



afsöndra massor af is, så snart omständigheter inträffa, hvilka föranleda isens utkristalli- 

 sering; vidare, att temperaturen för hafsvattnets täthetsmaximum ligger under dess 

 fryspunkt, hvaraf åter blir en följd, att det öfverkylda hafsvattnet sjunker mot djupet 

 och lemnar plats för annat vatten, som i sin tur öfverkyles och sjunker, med ett ord, 

 att vattnets öfverkylning fortplantar sig nedåt genom cirkulation. Då vattnet är en 

 mycket dålig värmeledare, så synes den sednare omständigheten vara ett väsendtligt 

 villkor, för att öfverkylningen skall kunna nedtränga till betydligare djup. 



Då vi nu veta, att vattnet i Skagerack öfverallt och rätt hastigt tilltager i tyngd 

 och sälta mot djupet, så skulle det vid hastigt påseende synas, som om en sådan cir- 

 kulation ej vore möjlig, emedan det nedsjunkande öfverkylda vattenlagret helt snart 

 träffar på ett annat, hvars tyngd, oaktadt det är varmare, är betydligt högre. Men om 

 ock denna sednare omständighet möjligen kan fördröja öfverkylningens fortplantning 

 nedåt genom cirkulation, kan den dock ej upphäfva densamma; följden måste nemligen 

 blott bli den, att öfverkylningen skrider nedåt genom flera upprepade, ehuru mera be- 

 gränsade rörelser i vattnet, än hvad fallet skulle vara, om salthalten hela vägen vore 

 densamma. 



Enligt hvad Prof. Edlund anfört kan öfverkylningen i Skagerack nedgå till ett 

 djup af åtminstone 8 — 10 famnar. Det är tydligt, att den sedan inträffande isbildnin- 

 gen skall verka till att concentrera hafsvattnet på djupet, eftersom den bildade upp- 

 stigande isen knappast qvarhåller något salt. Enligt en afsigtligt låg vippskattning af 

 Prof. Edlund skulle ett 45 fot djupt vattenlager, afkyldt till 2° under dess fryspunkt, 

 lemna en ismassa, som motsvarade ett kompakt islager af 1.2 fots tjocklek. Antaga vi, 

 att detta vattenlager före frysningen hållit 3 % salt, så beräknar sig salthalten efter 

 frysningen till 3.07 %. Upprepades denna process ett par gånger till, såsom under en 

 vinter lär kunna inträffa, så skulle verkligen en ganska anmärkningsvärd stegring af 

 salthalten bli följden; den mesta isen kunde sedan, dels som sådan, dels som ytvatten, 

 aflägsnas till oceanen. Härvid får likväl ihågkommas, att det nämnda frysningssättet 

 företrädesvis eger rum utanför kusten, men att vattnets omsättning genom hafsströmmen 

 der är hastig, och det torde derföre vara svårt att säga, till hvad grad man kan till- 

 mäta hafsvattnets koncentrering genom djupf rysningen någon betydelse för salthalten i 

 Skagerack. 



Ett annat slags inflytande utöfvar frysningen på fördelningen af hafvets salthalt 

 derigenom, att ytan under istäcket är skyddad för vindens inverkan. Forchhammee an- 

 för, att ytvattnet i Kielerbugten var drickbart, då det om vintern hemtades under isen. 

 Liknande förhållanden skulle jag kunna anföra från det inre af Gullmarsfj orden. Der- 

 igenom att all vågrörelse under isen är hindrad, bilda nemligen tillflödena af färsk- 

 vatten mycket skarpare afskiljda lager då än eljest. Ar en större sträcka af kusten 

 isbelagd, så bortföres ytvattnet af den äfven under isen verkande strömmen, utan att 

 detta hinner att i så hög grad som eljest omblanda sig med det underliggande vatt- 

 net, och gränsen för det saltare vattnet bör under tiden höja sig. Häruti ser jag en 

 väsendtlig orsak till den betydliga stegring af de öfre vattenlagrens salthalt, som vi- 

 sade sig i Gullmarsfjorden mellan den 25 Januari och 19 Februari, sedan fjorden 

 lagt sig. 



