26 G. O. SAKS, VESTINDISKE OG SYD-ATLANTISKE CUMACEER. 



övre Contouv naesten lige og horizontal, den nedre starkt bueformigt böiet og fortil 

 opstigende. Dets forreste noget afsmalnende Ende er stump, uden noget tydeligt Rostruin, 

 men noget nedenfor Midten paa hver Side forsynet med et lidet vinkelformigt Indsnit, 

 nedenfor hvilket der skyder sig frem en stumpt tilrundet tungeformig Fortsats eller 

 Lob, der forestiller Rygskjoldets forreste-nederste Hjörne (se Fig. 31). Seet ovenfra 

 (Fig. 30) er Rygskjoldet neppe mere end halvt saa bredt som långt, fortil noget af- 

 smalnende og i Enden stumpt afskuttet. Dets mediane Lob er temmelig stor, ind- 

 tagende naesten hele Rygskjoldets Brede foi*til (se Fig. 30) og straekkende sig tilbage 

 intil Midten af Rygskjoldets Lasngde ; fortil er den smalt tilrundet og ender med en 

 halvcirkelformig Öielob, der imidlertid ikke er masrkeligt fremspringende og paa hvil- 

 ken der heller ikke var Spor af Cornese eller Lindser at se. Öiet synes derfor at 

 mangle eller ialfald at vsere rudimentasrt. Rygskjoldets Sidelober ere (se Fig. 31) i 

 Enden stumpt tilrundede og mode hinanden tast föran Öieloben uden at danne noget 

 somhelst rostrumlignende Fremspring. Rygskjoldets Overflade er överalt glat uden 

 Haar eller Torner, ligesom ogsaa dets Sidekanter mangle enhver Bevaabning. 



Bag Rygskjoldet fölge 5 frie Forkropssegmenter. Det förste af disse er meget 

 kort og kun synligt i dets överste eller clorsale Parti, medens det nedad paa Siderne 

 fuldstamdig skjules af det fölgende Segment, hvis Epimerer selv skyde sig lidt udover 

 Rygskjoldets bagre Del (se Fig. 29). De 4 fölgende Segmenter ere derimod alle vel 

 udviklede i sin hele Omkreds og omtrent indbyrdes af samme Lsengde, men aftage 

 successivt i Höide bagtil. Ligesom Rygskjoldet ere de glatte og jevnt hvadvede, samt 

 forsynede med store pladeformige Epimerer, der gjensidig for en Del daakke hinanden, 

 hvorved deres nedre Del tilsammen danner en naasten continuerlig vertical Brasm, der 

 daskker Basis af Födderne (se Fig. 29). Störst er Epimererne paa 3:die Segment, hvor 

 de daekke en Del af baade det foregaaende og efterfölgende Segment, altsaa vise et 

 lignende Forhold som 2:det Segment paa Macrurernes Bagkrop. Paa alle Epimerer er 

 det forreste Hjörne skarpt, naesten retvinklet, det bageste afrundet. 



Bagkroppen er temmelig kraftigt udviklet med Segmenterne regelinaassigt cylindri- 

 ske og ikke adskilte ved synderlig skarpt markerede Indknibninger. Deres doi^sale og 

 ventrale bagre Rand stöder paa Siderne sammen i en stump Vinkel, og ovenfor denne 

 Vinkel er fasstet en Rad af korte og tastte indböiede Haar, som ogsaa finder her paa 

 sidste Forkropssegment. Af Segmenterne er som saadvenligt det mestsidste lsengst og 

 noget smalei-e end de foregaaende; dette er endnu mere Tilfaddet med sidste Segment, 

 der omtrent er af samme La?ngde som 4.-de Segment og ligesom de övrige simpelt, 

 cylindriskt uden at vaare maekeligt udvidet i Enden. 



Integumenterne ere sasrdeles tynde og gjennemsigtige uden nogen tydeligt ud- 

 prgeget Structur; kun paa enkelte Steder af Rygskjoldet var det muligt at adskille 

 spage Spor af en lignende skjadlet Structur som hos Slasgten Lamprops. 



De övre Antenner ere (se Fig. 31) meget smaa, neppe l saa länge som Rygskjoldet 

 og tage sit Udspring temmelig långt nede, strax ovenfor den tungeformige Fortsats 

 hvori paa hver Side Rygskjoldets nederste-forreste Hjörne gaar ud. Pedunkelen er som 

 saädvanlig 31eddet. Af dens l:ste Led viser sig, naar Dyret seer fra Siden, en Del 

 tittende frem fra Bunden af det korte forreste Indsnit tilligemed en fra dette Led 



