8 K. A. HOLMGREN, OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 



eller hufvudsakligen från isolatorernes elektriska verkan på de olika elektricitetsslag, 

 som meddelades kollektorn. Ty att en sådan verkan fanns, derom kunde ej vara nå- 

 got tvifvel, i betraktande af kända förhållanden i liknande fall 1 ). I närvarande fall 

 borde afståndsverkan af såväl kollektorns som visarens agenser göra isolatorerne elek- 

 triska. Likväl kunde endast den del af isolatorernes elektricitet, som hos dem induce- 

 rades af visaren, hafva någon andel i A, emedan den öfriges återverkan på de agenser, 

 af hvilka han sjelf framkallades, måste vara oberoende af dessas tecken. Men, hvad nu 

 angår visarens elektricitet, borde hennes direkta inflytande på den mera närbelägne 

 kollektorns vara af större betydelse för <d än det indirekta genom de mera aflägsne 

 isolatorerne. Följaktligen kunde A hvarken helt och hållet eller hufvudsakligen här- 

 ledas från isolatorernes elektriska inverkan. 



Riktigheten af denne tankegång och tillvaron af den felanledning, som i stycket 

 N:o 2 mom. b) härledes från visarens elektricitet, bekräftades på följande sätt. 



Antag Leydnerflaskans laddning vara positiv. Om en konduktör med negativa 

 laddningen — M anlägges mot kollektorns, bör denne deraf upptaga en större eller 

 mindre del ( — s . M) och derjemte — enligt mom. b) under N:o 2 — en mindre bråk- 

 del ( — -t. M), hvars storlek beror af Leydnerflaskans elektriska styrka; således inalles 

 — M' — — (s + t)M. På konduktorn komme således att qvarstanna — r = — (M — M') 

 = — \1 — (s + t)]M. På samma sätt skulle, om konduktorns laddning varit + M, hans 

 qvarstod blifvit + r = + [1 — (s — t')]M. Att enligt stycket N:o 2 mom. b) visarens di- 

 rekta elektriska inverkan på lika stora, men till tecknet motsatta elektricitetsmängder, 

 som meddelas åt kollektorn, har sin andel i A, skulle således fordra r'> r. Genom- 

 föres samme tankegång med afseende på isolatorernes elektriska inflytande, så erhålles 

 tvärtom r'<r. Häri var medlet för en experimentel pröfning funnet. 



Elektro meterns Leydnerflaska var laddad med positiv elektricitet. Elektricitet 

 öfverfördes, liksom i föregående serier, med en konduktör (a i N:o 3) från den galva- 

 niske stapelns poler och till elektrometerns kollektor, under det kondensatorn var af- 

 ledd. Konduktorn stäldes derpå afsides, fullt isolerad. Sedan elektrometervisaren stan- 

 nat med utslagen N och P, isolerades äfven kondensatorn, och mot honom anlades nu 

 konduktorn utan att hafva erhållit någon ny laddning. Med denna sista afdelning af 

 försöket afsågs att utan särskilt instrument kunna uppmäta resterna (r, r'). Om de, 

 nemligen, öfverfördes från konduktorn till den isolerade kondensatorn, så borde de 

 minska hufvudladdningarnas utslag med ungefär så många skaldelar (n och p), som de 

 ensamme skulle gifva; låt vara till iV — n och P — p. Gåfve nu försöken p > n, så vore 

 enligt det föregående r'> r; och följaktligen visarens elektriska tillstånd en felkälla, 

 och dertill en af större betydelse än isolatorernes elektricitet. 



Försöken utföllo sålunda: 



l:o) P = + 51,0 P — p = + 41,o 



+ 50,0 +39,o 



P— + 50,5 P— > = +40,o 



l ) Jfr. t. ex. Kohlrausch, Pogg. Ann. LXXII, s. 353. — Att undersöka isolatorernes elektriska tillstånd 

 medgaf ej instrumentets sammansättning. 



