12 K. A. HOLMGREN, OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 



9. Det är ej svårt att finna närmaste orsaken till denna varaktiga negativa elek- 

 tricitet, som liksom skakas ut ur ett nyss piskadt, borstadt eller gnidet ylleplagg. 



När dammet ryker af ett plagg, som piskas eller skakas, bör väl anledningen 

 dertill så förstås, att den i luggen eller mellan trådarne inneslutna, elastiska, luften ut- 

 pressas och medför dammet. Om nu tygets lugg och trådar äro starkt positivt elek- 

 triska, så bör, enligt hvad man känner om fasta isolatorer i slika fall, äfven nyss- 

 nämnda, jemförelsevis orörliga, luft genom induktion (»influens») blifva negativt elek- 

 trisk. Detta bör ock, fastän i aftagande grad, blifva fallet med den luft, som omger 

 tyget, hvaremot den aflägsnare blir positivt elektrisk och repelleras mot rummets väg- 

 gar, golf och tak. Men att denna repellerade positiva skall vara svår att upptäcka är 

 klart af erfarenheten om fasta isolatorers förhållande under liknande omständigheter. 

 Genom piskningen eller skakningen drifves den starkare negativt elektriska luften ut i 

 rummet, hvarest verkan af plaggets positiva elektricitet är svagare, och kommer der i 

 omedelbar beröring med elektrometer-elektroden. 



Alla de många försök, som jag öfver detta ämne anstalt, hafva helt otvunget lå- 

 tit förklara sig ur denne synpunkt, som på luften i jemförlige delar tillämpar vår 

 kännedom om fasta isolatoi'er. Till hvad jag redan anfört gör jag derför blott ett par 

 tillägg, som måhända kunna- lända till upplysning. 



10. Fattar man en duk af linne (eller bomull?) med ena handen och gnider 

 honom med den andra, så visa sig gerna straxt negativa utslag, som ansenligt försto- 

 ras och blifva rätt betydliga, om man skakar linnet och sedan aflägsnar det. Detta 

 fenomen härrör således från luftens elektricitet. Också finner man genom att piska 

 eller gnida linnet, hållet isoleradt, att det verkligen dervid sjelft blir positivt. Bäst 

 lyckas försöket genom att utföra nämnda behandling af linnet på större afstånd från 

 elektrometer-elektroden och derjemte skaka det, innan det närmas intill honom. Allt 

 detta bevisar, att linnet är en temligen god ledare, men att det är i stånd att rymma 

 mycken luft. 



Med ett par silkesdukar, som jag pröfvat, är förhållandet nästan i allt motsatt. 

 Deras egen elektricitet blir genom gnidniug ined handen och ännu mera genom ylle 

 starkt negativ; men luftens positiva är svår att få fram. 



Metaller och fasta isolatorer elektrisera luften med sin egen elektricitet, så att, 

 huru man än fläktar med dem, anger ej elektrometern deras motsatta. Anmärknings- 

 värdt är att ett kattskinn, som jag pröfvadt, förhåller sig på samma sätt. 



Af dessa tillägg visar sig att olika kroppar förhålla sig ganska olika till detta 

 fenomen, men att just de ämnen, som vanligen begagnas till kläder, företrädesvis hafva 

 egenskapen att elektrisera luften, som under deras inflytande blir negativ. Denna olik- 

 het torde få anses bero af förhållandet mellan två egenskaper hos hvarje kropp: för- 

 hållandet mellan hans elektriska ledningsförmåga i vanlig mening och hans egenskap 

 att från ytan aflemna elektricitet till anslutande kroppar, eller — för att så säga — 

 förhållandet mellan hans inre och yttre elektriska ledningsförmåga. Hos ylle och linne 

 är den inre ledningsförmågan öfvervägande ; hos isolatorer, silke och kattskinnets ragg, 



gar en falsk riktning, bör jag genast nämna, att jag ej funnit sjelfva dammet hafva någon inverkan på feno- 

 menet, ehuru jag egnat uppmärksamhet åt denne punkt. 



