26 K. A. HOLMGREN, OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 



En noggrann pröfning af frågan anstäldes genom att utsätta försöken för en åt 

 nedra kärlet meddelad elektricitetsmängd. Apparaten var densamma som i föregående 

 stycke N:o 24. 



A). Utslaget af den elektricitet, som samlades i nedra kärlet, utan att det er- 

 hållit någon särskilt laddning, bestämdes af tio försök. Det största gaf L = — 16,o, 

 det minsta L — — 13,5 och medeltalet af alla var L = — 14,9. 



B). Nedra kärlets laddning med den 100-parige vattenstapelns poler, pröfvad 

 på vanligt sätt, gaf som medeltal af observationer vid hela observationstidens början 

 och slut för 



negative polen : N = — 48,5 

 positive polen: P = + 29,5. 



C). Bland försöken under A) inskjötos några, i hvilka det nedra kärlet laddades 

 med endera polen af stapeln, innan vattnet från det öfra påsläptes. Häraf som medel- 

 tal vid laddning med 



negative polen : R = — 75 

 positive polen: S == + 20. 



Man ser häraf att icke ens en nedanför tutan befintlig elektrisk kraft utöfvar nå- 

 gon märkbar omedelbar verkan på den sammanhängande strålen, och att icke ens un- 

 der sådana omständigheter elektricitet genom strålen bortledes från det ena kärlet till 

 det andra vid de försök, som i denne uppsats afhandlas. Ty i båda fallen skulle för- 

 söken uppenbarligen hafva gifvit ett negativt utslag E <JV" + L och antingen ett posi- 

 tivt S<P + L eller ock ett negativt S. Att tvärtom resultatet blef negativa utslaget 

 R> N + L och ett positivt S > P + L kan endast förklaras derigenom att den åt nedra 

 kärlet meddelade elektriciteten inverkar inducerande, icke omedelbart på sammanhän- 

 gande strålen, utan på sjelfva tutan, så att på det förhandenvarande afståndet t. ex. 

 det negativa N attraherar en positiv elektricitetsmängd, låt vara n . JV, hvilken i sin 

 ordning drager ned en negativ, låt vara n.nN, i den sammanhängande strålens spets. 



Enligt denna uppfattning skulle man kunna skrifva 



R = L + N + rinN eller 



R = L + (1 + a) N (1) 



hvarvid a är ett positivt bråk; och på samma sätt 



S = L + P + p'p P eller 



S=L + (\+b)P (2) 



hvarvid b likaledes är ett positivt bråk. 



Strängt taget bör a vara större än b, emedan strålens egen elektricitet (L) är 

 negativ, hvaclan elektriske tyngdpunkterne för strålen och n N närma sig hvarandra, 

 men för p P och strålen afiägsna sig från hvarandra. I sjelfva verket gifva ock försö- 

 ken härofvan a = 0,24 och b = 0,18. Om man likväl ej fäster afseende vid dessa olik- 

 heter, borde man, för att kontrollera den här föreslagna uppfattningen af tutans verk- 

 ningssätt, kunna på förhand beräkna t. ex. det S, som ett försök skulle gifva: nem- 

 ligen genom att ur (1) uttaga värdet på a, och insätta det i (2). 



Enligt denne plan återupprepades — dagen derpå — nyss beskrifna försök i ne- 

 danstående ordning. 



