30 K. A. HOLMGREN, OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 



N:o 1 — N:o 3 i B ej användes fullt samma sorts vatten som till de öfriga, kan jag ej 

 bedöma; sednare skall dock visa sig hvad minsta olikhet hos droppvätskan kan åstad- 

 komma. Men det inses lätt att — denna omständighet förutan — observationerna L, 

 beräknade på ofvan angifna sätt, böra synas aftaga med E, ifall hufvudfenomenet här- 

 leder sig från en konstant kraft. Ty om det i uppsatsen A) afhandlade elektrometer- 

 felet vid bestämningarna af L betecknas med d och vid dem af E med d, och om de 

 motsvarande felfria värdena på L och E vore L och E , så äro de beräknade L egent- 

 ligen bestämda af L = 20 ; . (L + A) : (E + å) = 20 . fj + 20 . (^ — %) : ($- + l); hvarvid 

 L : E borde vara konstant och andre termen uttrycka elektrometerfelets inflytande pa 

 det beräknade L . Nu var elektrometerns Leydnerflaska alltid laddad med positiv elek- 

 tricitet, och E, som kan anses vara ett mått på denna laddning, är medelstorleken af 

 utslagen för den — som konstant antagne — stapelns båda poler, hvarjemte de obser- 

 verade L äro betydligt större än E. Häraf följer, enligt Tab. I, att både d' och /i : ()' 

 måste aftaga på samme gång som E; således ock det beräknade värdet L, när Leyd- 

 nerflaskan småningom förlorar sin laddning. Att detta aftagande hos observationerna i 

 B har sin grund i beräkningssättet stvrkes dessutom deraf, att det icke återfinnes i 

 serien A, för hvilken ingen sådan beräkning skett, eftersom E i henne är temligen 

 konstant. 



§ 5. 

 Elektricitetsutvecklingen vid vätskans strömmande är ej ett fenomen af elektr omotoriska 



kontakter i öfra kärlet. 



33. Under hela den tid, jag varit sysselsatt med detta arbete, har det visat sig, 

 att ju mera sorgfälligt jag kunnat aflägsna alla hittills kända elektricitetskällor från 

 försöken, desto mera regelbundet hafva resultaterna utfallit. Den största omsorgen der- 

 vid påkalla onekligen, af flera lätt insedda skäl, de kontaktselektromotoriska krafterna. 

 Jag anför här ett försök, som jag dock tror vara fritt från inflytelsen af alla hittills 

 bekanta elektricitetskällor. Det kan således beteckna en sammanfattning af allt det 

 föregående. 



Apparaten var den i fig. 1 aftecknade. Glastutan, ett lampglas (längd 23 cm., 

 diam. nedtill 5 cm.), fastsmältes med gummilacca vid sin bärare, och likaså dropptrat- 

 ten vid tutan. För att underhålla en god förbindelse mellan tutan och droppröret in- 

 trängdes en fin, väl urpiskad och urblött, tvättsvamp omkring droppröret, så att han 

 tillika slöt tätt an mot tutans inre. Innan detta öfra kärl insattes och hårdt fast- 

 skrufvades vid zinkhuset, nedsänktes alla dess delar, utom bäraren, i samma destillerade 

 vatten, hvaraf en del sedan togs till droppvätska. Hela öfra kärlet utgjordes således 

 af isolatorer, som helt och hållet öfverkläddes af vatten; och vattnet omslöts öfverallt 

 af luft. 



Ett tio gånger upprepadt försök gaf: 

 L 1 = 'L % = A= — 40,o; L s = i 4 = L 10 = — 41,5; L 5 = L a = — 42,o; L 6 = — 41,67; 



L s = — 40,5. 



Med L 6 och L. är förhållandet följande. I båda hade kranen (N) varit illa in- 

 skjuten: nedra kärlets vatten, hvilket här, liksom i alla mina försök, hvarje gång töm- 



