38 K. A. HOLMGREN, OM ELEKTRICITETEN SOM KOSMISK KRAFT. 



§ 7. 

 Elektricitetsutvecklingen är vid vätskor, som väta droppröret, ej ett friktionsfenomen. 



40. Den enda uppgift x ), som finnes om elektricitetsutveckling genom samman- 

 hängande och vidhäftande vätskors gnidning mot fast kropp, förefaller alltför opålitlig 

 vid sidan af allt som talar dereinot. 



Hvar och en vet huru omöjligt det är att genom den aldra kraftigaste gnidning 

 med ett fuktigt riftyg framkalla ett enda spår af elektricitet hos ämnen, som med 

 samma riftyg torrt — till och med vid lindrig gnidning — kunna gifva starka gnistor. 



Faradays egendomliga sätt att låta skilda droppar gnida mot särskilta ämnen 

 gifva ända igenom helt olika resultater mot mina försök. Så blef t. ex. rent vatten 

 starkt positivt vid rifning mot glas, men en obetydlig tillsats af ett ledande ämne, så- 

 som t. ex. en liten kristall af svafvelsyradt natron, förstörde verkan, »alldeles så som 

 om vi försöka att elektrisera lack eller svafvel med flanell, som är fuktig i stället för 

 torr» 2 ). En liten tillsats af terpentin vande om vattnets fenomen. 



För öfrigt bevisa mina försök sjelfva att deras hufvudfenomen ej kan hafva till- 

 kommit genom en vätande droppvätskas yttre friktion; så t. ex. försöken B) och C) i 

 N:o 36, hvilka ådagalägga att tillsättandet af apparatens tuta — hvarigenom intet i 

 friktionen ändras — vid en vattensort bringar ett stort negativt fenomen i dagen, men 

 hos en annan vattensort undertrycker ett positivt och i stället låter ett negativt fram- 

 träda. Apparaterne innehålla ej heller i sig sjelfva något egendomligt, som skulle kunna 

 hindra cle två elektricitets-slagen att återförenas, om man föreställer sig dem såsom af 

 någon orsak fördelade mellan öfra kärlet och en deraf innesluten vätande dropp- 

 vätska. 



Deremot vore det icke oförenligt med min uppfattning af hufvudfenomenets na- 

 tur, att en svagare elektricitetsutveckling uppstode genom den retardering. som drop- 

 parnes fall lider af friktionen mot luften. Jag har dock icke kunnat upptäcka någon 

 företeelse deraf. Hufvudfenomenets storlek aftar ej, utan tilltager tvärtom, med de tvä 

 apparatkärlens närmande intill hvarandra; och detta på grund af ofvan (i N:o 27) an- 

 gifna skäl. I sådant fall vore ock den afgörande vigten af t. ex. en liten våt bomulls- 

 tråd mellan tutan och droppvätskan svår att förstå. 



41. Bland mina aldra första försök voro de öfver inflytandet af olika dropprör. 

 Af lätt begripliga skäl blef synpunkten dervid i första hand, om vätskan häftade vid 

 röret eller ej. 



Ett glasrör afskars i flera, lika långa stycken — längd 33, inre diam. 4 och den 

 yttre 6 millim. — och några af dem öfversmältes med vax på olika ställen. Med en 

 kran ofvanför droppröret kunde droppvätskans fall jemkas så att det skedde än med 

 enkla droppar, som föllo en och en från närheten af sjelfva rörets mynning, än med 

 ström som i de förut beskrifna försöken. 



A). Ett rörstycke utan vax, äfvensom ett blott på utsidan vaxadt, så att hela 

 insidan och båda genomskärningarna bibehöllos rena, gjorde öfra kärlet positivt och 



J ) Eiess, (lie Lehre v. cl. Reib. § 942, uppgifver — under reservation — efter Encyclopaedia Metropolitana 

 att svafveleter, alkohol oeli harzer i flytande form skulle genom friktion göra matt glas positivt elektriskt. 

 -) Pogg. Ann. LX, s. 328. 



