D, 



'e metamorfiska bildningarna betäckas i Vestergötland på fyra skiljda områden af 

 Gambriska och Sibiriska lager, bland hvilka det äldsta öfverallt utgöres af sandsten, 

 sedan gammalt känd under benämningen Fucoidsandsten. D:r Wallins undersökningar 

 hafva visat, att denna Cambriska sandsten med skäl kan delas i två hufvudafdelningar. 

 För den yngre af dessa bibehöll han benämningen Fucoidsandsten, den äldre kallade 

 han Eophytonsandsten. Ät den senare egnade jag, enligt Kongl. Vetenskaps-Akademi- 

 ens uppdrag, under det sist förflutna årets sommar, en närmare uppmärksamhet och 

 går nu att framlägga resultaten af mina undersökningar. 



I en föregående uppsats *) har jag närmare redogjort för den Vestgötska sand- 

 stenens sannolika förhållande till aflagringar i främmande länder, företrädesvis England. 

 Då han hvilar omedelbart på de metamorfiska lagren och under alunskiffern, hvilken 

 senare tillhör »primordialzonen» och motsvarar såväl den undre som den öfre Lingula- 

 skiffern i England, måste han hänföras till det Cambriska systemets lägre afdelning och 

 snarast anses eqvivalent med den engelska Longmyndformationen, som närmast under- 

 lagrar Lingnlaskiffern. 



Enligt de flesta uppgifter har hela sandstenslagret i Vestergötland en mäktighet 

 af omkring 80 fot, hvilket dock, åtminstone för många ställen, synes vara något för 

 litet. Eophytonsandstenen upptager häraf endast en mindre del; hans mäktighet torde 

 öfverhufvud ej uppgå till mer än omkring 20 fot. Från Fucoidsandstenen i inskränkt 

 bemärkelse skiljes han ej blott genom sina försteningar, utan äfven genom färg och 

 hårdhet m. m. Eophytonsandstenen är hård, vanligen tunnskiktad; färgen är i friskt 

 brott grå, men öfvergår i luften småningom till röd. Tunna hvarf af gröngrå skiffer- 

 lera mellanlagra skikten. Fucoidsandstenen är betydligt lösare, ofta tjockskiktad, till 

 färgen hvitgrå, vanligen med gulaktig eller rostfärgad anstrykning, men aldrig röd. 

 Vid de båda lagrens gräns mot hvaranclra och mot de närmast öfver- och underlig- 

 gande — alunskiffern och gneissen - - få bergarterna en mer eller mindre afvikande 

 sammansättning. 



Vid foten af Lugnåsberget, der han är genomskuren i en mängd stenbrott, är 

 Eophytonsandstenen mera tillgänglig än på något annat ställe. Det egentliga föremålet 

 för brytningen är den under sandstenen liggande gneissen, i hvilkens öfversta del fält- 

 spaten delvis förvittrat till ett kaolinartadt pulver, hvarigenom bergarten blifvit lösare 



') Om några försteningar från Västergötlands sandstenslager. Ofvevsigt af Kongl. Vetenskaps-Akademiens 

 Förhandlino-ar 1 869. 



