4 J. G. O. LINNAESSON. 



och egnad att förarbetas till qvarnstenar af ovanlig godhet. Ett nödvändigt vilkor för 

 denna gneissens förändring är, att han varit betäckt af ett annat lager, som väl lem- 

 nat tillträde för det sönderdelande kolsyrehaltiga vattnet, men hindrat den genom falt- 

 spatens förvittring uppluckrade massans bortsvämmande. Der en sådan betäckning 

 saknats, har förvittringen ej kunnat lemna andra produkter än lös sand och lera. Äfven 

 för bevarandet af den en gång bildade qvarnstensgneissen har en skyddande betäckning 

 varit nödvändig. Det lider knappast något tvifvel, att såväl qvarnstensgneissen som 

 sandstenen fordom, haft en vida större utsträckning än nu, och att denudationen på 

 många ställen bragt den förre i dagen; men då han varit utsatt för atmosferiliernas 

 ohämmade inverkan, har han snart blifvit förstörd, så att endast den djupare liggande, 

 oförändrade gneissen nu finnes qvar. Detta gör, att brotten måste dragas allt längre 

 inåt berget, och äfven en betydlig del af sandstenen har derför på många ställen 

 blifvit genombruten, för att lemna tillträde till gneissen. Isynnerhet är detta fallet på 

 bergets nordöstra sida; på den vestra utgöres den betäckning, som man har att genom- 

 tränga, mest af krosstenslera. Omedelbart ofvan den vanligen nästan lodrätt stupande 

 gneissen, hvars parallelstruktur öfverhufvud är föga utvecklad, ligger Eophytonsandste- 

 nen i det aldra närmaste vågrätt utbredd. Då den af gneissen bildade bottenytan är 

 mer eller mindre bugtig, förekomma tillfälliga böjningar här och der, isynnerhet i den 

 nedre delen; i den öfre kan man sällan skönja någon anmärkningsvärd afvikning från 

 det horizontela lä^et. Aldra nederst är sandstenen kongloineratartad. Han innehåller 

 der jemte ymniga fältspatskorn afrundade bollar af qvarts och af en brnnaktig, lös, fin- 

 kornig, sandstensartad bergart. Detta arkoslika konglomerat bildar vanligen ett enda 

 temligen tjockt skikt, men är stundom afdeladt i flera helt tunna, skiljda af skifferlera. 

 Då, om man undantager den allmänt förekommande svafvelkisen, främmande mineralier 

 äro ytterst sällsynta i Vestergötlands Cambriska och Siluriska lager, förtjenar det an- 

 märkas, att jag här utom svafvelkis funnit blyglans och zinkblende, de båda senare 

 dock högst sparsamt. På konglomeratet följer den egentliga Eophytonsandstenen, som 

 är utan inblandade fältspatskorn, men någon gång innehåller en eller annan mindre 

 qvartsboll. I åtskilliga brott är han i sin helhet genomskuren. Skikten äro, såsom re- 

 dan anmärkts, alltid skiljda från hvarandra genom skifferlera och vanligen tunna, sällan 

 öfverstigä*nde ett par tums tjocklek. Här och der, isynnerhet i lagrets nedre del, ser 

 man ett eller annat tjockare skikt, men det fortsätter sällan odeladt öfver någon större 

 sträcka. De innehålla ofta körtlar af skifferlera, och då denna utvecklas till samman- 

 hängande hvarf, klyfvas de i flera skikt. På gränsen mot Fucoidsandstenen ligger ett 

 nytt konglomerat, som är lösare och saknar de för det lägsta utmärkande fältspats- 

 kornen. 



Inom Falbygden, det största Cambrisk-siluriska området, är Eophytonsandstenen, 

 såvidt jag känner, ej blottad mer än vid norra spetsen af Billingen, i närheten af Tim- 

 mersdala gästgifvaregård. Vid Presttorp är han genomskuren i ett par qvarnstensbrott 

 och öfverensstämmer i allt väsentligt med sandstenen vid Lugnas. Nederst ligger äfven 

 här konglomerat med fältspatskorn, sedan den typiska Eophytonsandstenen med sin 

 skifferlera, samt på gränsen till Fucoidsandstenen ett nytt konglomerat. Ett stycke 

 öster om Presttorp finnas några större, nu ödelagda, brott vid Stolan, och norr om 



