EOPHYTONSANDSTENEN ] V ES TERG O TL A ND. 5 



dessa, ser man några af de lägsta sandstenshvarfven i dagen, bildande ett slätt fält, 

 nästan utan betäckning af lösa jordlager. Efter all sannolikhet bildar Eophytonsand- 

 stenen bottenlagret inom hela detta område, ehuru jag i de sydligare delarne deraf ej 

 lyckats finna honom i fast klyft. Vid Mössebergs vestra sida, i trakten af Kl ef va och 

 Skar, der Fucoidsandstenen på många ställen kommer i dagen helt nära uppskjutande 

 gneisskullar, hade jag hoppats att på någon punkt finna äfven den sannolikt mellan- 

 liggande Eophytonsandstenen blottad, men mina försök att erhålla en genomskärning 

 voro fruktlösa, Lika litet här som på något annat ställe söder om Timmersdala har 

 gränsen mellan sandstenen och gneissen blifvit observerad. Lösa stycken af såväl 

 bottenkonglomeratet som den typiska Eophytonsandstenen har jag funnit vid Klefva 

 och Skar, men de härstamma möjligen från en aflägsen moderklyft, då de till en stor 

 del träffades vid en högre nivå, än detta lager här skulle intaga. Vid Karleby och 

 Hornborga finnas betydande naturliga genomskärningar af Fucoidsandstenen, men nedom 

 dem är den fasta bergskorpan betäckt, af djupa jordlager, så att bottenlagrets beskaffen- 

 het ej kan utrönas. 



Äfven KinneJculles sandstenslager innehåller såväl Eophytonsandsten som Fucoid- 

 sandsten. Den förre kommer här liksom på andra ställen jemförelsevis sällan i dagen, 

 under det att den senare bildar branta, fullkomligt blottade väggar omkring en stor del 

 af berget. Nära den sydliga spetsen har man fordom brutit qvarnstenar vid »Hellekis- 

 gården» i Källby socken, ej långt från Kållängens gästgifvaregård. Brotten äro numera 

 igenlagda, men vid en såg tillhörande denna gård ser man- gränsen mellan gneissen 

 och Eophytonsandstenen blottad i bäcken nedom sågdammen. Gneissen liknar fullkom- 

 ligt qvarnstensgneissen vid Lugnas och Presttorp. Af sandstenen äro endast några få 

 hvarf blottade. De äro alla arkosartade, innehållande en myckenhet fältspatskorn. Det 

 lägsta, som är betydligt tjockare än de öfriga, innehåller äfven qvartsbollar. Helt nära 

 den nämnda sågen ligger ett gammalt brott, i hvilket man ser den typiska Eophyton- 

 sandstenen, tunna sandstenshvarf, skiljda af gröngrå skifferlera. De få försteningar jag 

 häri fann äro desamma som utmärka Eophytonsandstenen i Lugnåsberget och Billingen. 

 Brottets botten är igenfylld, och man ser derför hvarken bottenkonglomeratet eller 

 qvarnstensgneissen. — På Kinnekulles vestra sida gör Venerns grannskap, att man, 

 äfven utan afvägning, med lätthet kan iakttaga de lägsta lagrens nivå. Man finner, att 

 de norrut ligga djupare än söderut. Stupningen är dock i det hela obetydlig och 

 sannolikt ej likformig. Om man har endast en mindre sträcka framför sig, kan man 

 svårligen märka någon afvikning från det vågräta läget. Nedom Blomberg kommer 

 gneissen här och der i dagen vid Venerns strand, bildande långa och smala uddar och 

 holmar, som obetydligt höja sig öfver vattenbrynet. Han har här en tydlig parallel- 

 struktur och en blott lindrig stupning i hufvudsakligen nordlig riktning. Talrika smala 

 gångar af grofkristallinisk granit genomsätta honom. Det för qvarnstensgneissen ut- 

 märkande kaolinmjölet saknas, men så är äfven fallet i alla obetäckta gneisskullar vid 

 Lugnas. Längs stranden, på ringa afstånd från henne, löper en brant bergvägg, bildad 

 af Fucoidsandsten. Eophytonsandstenen är här ej synlig i fast klyft. Längre mot norr, 

 vid Råbäcks hamn, synas likaledes långsträckta små gneissryggar, liknande de förut om- 

 nämnda, men stupande i motsatt riktning. Vid vägen ned till hamnen är en del af 



