EOPHYTONSANDSTENEN I VESTERGOTL AND. 



Försteningar från Eophytoiisandsteueii. 



HYOLITHUS LyEVIGATUS n. sp. Fig. 1. 



I ett temligen grofkornigt sandstensstycke från den lägre delen af Eophytonsand- 

 stenen träffades vid Lugnas ett enda fragment. Dess längd är 10 mm. Af den sma- 

 lare änden ser man hela genomskärningen, som är hoptryckt oval. Den större diame- 

 tern är knappast 2 mm., den mindre omkring hälften så stor. Dessa dimensioner 

 tilltaga högst obetydligt mot den bredare änden. Skalet är väl bibehållet. Det är 

 glänsande svart, utan skulptur. Denna karakter, samt den slanka, nästan jemnbreda 

 byggnaden och genomskärningens form synas tillräckligt utmärka arten. Skalet visar 

 hos det enda exemplaret en högst lindrig böjning. Huruvida den är naturlig, är svårt 

 att af o-öra. 



OBOLUS? MONILIFER Linnarsson. Fig. 2, 3. 



a? monilifera Linnaksson, Öfvers. af K. Vet. Akad. Förhand! 1869, p. 344, t. VII, f. 1, 2: Geol. 

 Ma ? . 1869, p. 398, t. XI, f. 1, 2. 



Då jag först beskref denna art, hade jag endast funnit el t aftryck och några sina 

 fragment af skalet. Ehuru nu ett större antal exemplar ligger framför mig, är det 

 fortfarande omöjligt att med säkerhet afgöra, till hvilket slägte den bör hänföras. 

 Habituelt synes den snarare likna en Obolus än en Lingula. Skalets form är låg, ägg- 

 rund eller oval, ined längden föga större än bredden. Den främre kanten och sidorna 

 äro rundade. Inuti stenarne kan man svårligen erhålla några fullständiga exemplar, 

 och hos dem som man finner på aflossningsytorna har den naturliga formen vanligen 

 blifvit mer eller mindre förändrad genom tryckning, hvilken isynnerhet inverkat i när- 

 heten af spetsen, der konvexiteten är något större än i den främre delen af skalet. 

 Spetsens form är derför svår att bestämma. Hos några exemplar synes han hafva nä- 

 stan samma rundning som skalets främre kant, hos andra synes han bilda en mera 

 tydlig vinkel; den senare formen tyckes vara den mest naturliga. Skalets bredd är 

 störst något framom midten. Den mest utmärkande karakteren är ornämenteringen. 

 Skalets yttre sida är prydd med täta och fina, longitudinela, perlbandslika linier, hvar 

 och en bestående af en rad små, vanligen aflånga knölar. På en millimeters bredd kan 

 man öfverhufvud räkna minst fem sådana rader. De blifva otydliga i närheten af ska- 

 lets främre kant, der i stället koncentriska tillväxtlinier, som saknas 1 i den bakre delen, 

 visa sig. Bland de insamlade exemplaren finnes blott ett enda, ej alldeles fullständigt, 

 som visar skalets inre sida. På denna synas otydliga koncentriska linier såväl i främre 

 som bakre delen, äfvensom svaga antydningar af longitudinela linier. För öfrigt ser 

 man här och der mycket fina intryckta punkter. Inga muskelintiyck eller dylikt äro 

 synliga. På de mellersta skallamellerna synes intet spår af longitudinela linier. De 



K. Vet. Akad. Handl. B. 9. N:o 7. 2 



