12 J. G. O. LINNARSSON. 



i okunnighet om läget och beskaffenheten af de för klassifikationen vigtigaste orga- 

 nerna, mun, anus o. s. v. Under sådana förhållanden är det omöjligt att med säker- 

 het bestämma deras plats i systemet och deras förhållande till hvarandra, isynnerhet 

 som det i många fall ej låter sig afgöra, i huru stor mon olikheterna äro att till— 

 skrifva de förändringar, som afgjutningarna varit underkastade efter sin första bildning. 

 Innan massan ännu tillhårdnat, egde sådana lätt rum i följd af tryckning eller andra 

 yttre inverkningar, hvarpå man finner tydliga bevis deri, att de flesta exemplar äro 

 mer eller mindre sneda. Detta oaktadt hafva dessa försteningar ett stort intresse så- 

 som de äldsta hittills kända representanterna af sin klass, och jag har derför ansett 

 mig böra lemna en beskrifning, så otillfredsställande den än måste blifva. Deras affinite- 

 ter kunna af anförda skäl ej närmare utrönas. Professor Loven är böjd att anse dem för Cy- 

 stideer, måhända beslägtade med Agelacrinus, och jag har derför provisionelt gifvit ofvan- 

 stående namn åt den form, som synes mest konstant. Dess omkrets är än cirkelrund, än 

 mer eller mindre tydligt fem- eller fyrkantig med afrundade hörn. Den ena sidan är lågt. 

 konisk, stundom närmande sig till halfklotform. Hon bär fyra eller fem radierande rib- 

 bor, som utgå från spetsen och sträcka sig till närheten af kanten. Der äro de nästan 

 alltid brutna; man finner emellertid, att de haft fortsättningar, som sträckt sig utom 

 kanten och bildat fria armar. Några fä exemplar, som sitta fast på sandstensskifvor, 

 och af hvilka fig. 10 framställer ett, visa långa, smala armar; exemplaren äro 

 dock så otydliga, att det ej med visshet kan afgöras, om de tillhöra denna art. Den 

 motsatta sidan visar sig vanligen nästan plan, med en svag cirkelrund insänkning 

 i inidten. Hos ett exemplar (fig. 8, 9) har hon en alldeles egendomlig byggnad. 

 Hon bär nämligen i omkretsen fem ovala, starkt markerade upphöjningar, af hvilka 

 hvar och en motsvarar en af de radierande ribborna på den andra sidan. Om dessa 

 tänkas bort, får hon den vanliga formen. 



Agelacrinus? Lindströmi har jag funnit endast vid Lugnas, och äfven der ej syn- 

 nerligen ymnigt. Vanligen träffas dock flera exemplar tillsamman. De äro ofta in- 

 bäddade i skifferleran, så att de kunna lösgöras. För att kunna förklara detta för- 

 hållande i öfverensstämmelse med deras egenskap af afgjutningar, måste man antaga, 

 att de ej äro alldeles fullständiga. Någon del af djuret måste hafva höjt sig öfver ler- 

 slammet, så att efter dess upplösning en öppning lemnades, genom hvilken sanden, då 

 den började afsätta sig, kunde intränga; och man får tänka sig, att det sandstensrör, 

 som småningom utfyllde denna öppning och förband afgjutningarna med det sandstens- 

 hvarf, som bildade sig ofvan den lerbädd, i hvilken de voro insänkta, blifvit afbrutet. 

 På de insamlade exemplaren kan emellertid ej något sådant brott skönjas. Afven då 

 jag funnit dem ännu inbäddade i skifferleran, har ingenting kunnat utrönas i fråga 

 härom, ty skifferleran har alltid varit i sådant tillstånd, att hon jemte de små, med 

 sandstensmassa utfyllda partier, såsom armar och dylikt, hvilka sammanhängt med af- 

 gjutningarna, söndersmulats vid deras lösgörande. En närmare utredning af djurets 

 byggnad måste derför öfverlemnas åt framtiden, och likaså förklaringen af den anmärk- 

 ningsvärda olikheten i den ena sidans bildning hos afgjutningarne, hvilken sannolikt 

 beror ej på olikheter hos sjelfva djuren, utan på olikheter i det sätt hvarpå afgjut- 

 ningarne kommit till stånd. 



