EOPHYTONSANDSTENEN I V ES TE RGÖTL AN D. 13 



En annan form (fig. 11 — 14) har mera utseende af en sjöstjerna, men är må- 

 hända beslägtad med den föregående. Den har oftast fyra, men någon gång fem ar- 

 mar, som variera till form och storlek, men vanligen öfverensstämma deri, att den ena 

 sidan är nästan platt, den andra starkt konvex och mer eller mindre tydligt kölad. 

 Denna form träffas vid Lugnas under samma förhållanden som den föregående. Att 

 beteckna den med något särskildt namn är för närvarande ej lämpligt, då artens grän- 

 ser ej kunna fixeras. 



Dessa båda former äro de mest framstående bland Eophytonsandstenens Echino- 

 dermer, och till dem kunna möjligen de öfriga återföras såsom tillfälliga förändringar, 

 beroende på försteningssättet. En detaljerad beskrifning öfver de senare vore utan fi- 

 gurer föga upplysande, och må derför anstå tills vidare. Hvad som mest gör dessa 

 försteningar förtjenta af uppmärksamhet är, utom deras ålder, vexlingen hos samma 

 art mellan fyra- och femtalet. 



DICTYONEMA sp.? 



Vid klyfvandet af ett stycke skifferlera från ett stenbrott vid Lugnas framträdde 

 på de båda motsvarande klyftytorna nätlika konfigurationer, som sannolikt äro af or- 

 ganiskt ursprung. De skilja sig till färg och konsistens ej från bergarten och äro allt 

 för otydliga att afbildas eller beskrifvas. Jag anser det emellertid högst sannolikt, att 

 de äro aftryck af en Dictyonema, ehuru man ej kan urskilja någon cellbyggnad. 



ASTYLOSPONGIA RADIATA n. sp. Fig. 15, 16. 



En skiflik till halfklotformig svamp med nästan regelbunden, cirkelrund omkrets. 

 Diametern är vanligen mellan 40 och 50 mm., men någongång finner man såväl större 

 som mindre exemplar. Fig. 15 framställer ett af de största, med en diameter af 60 

 mm., fig. 16 ett af de minsta. Den undra sidan är vanligen nästan halfklotlik, och 

 detta synes vara hennes naturliga form, men stundom finner man henne nästan platt, 

 sannolikt genom tryckning. Hon visar sig alltid slät, utan spår af struktur. Någon 

 vidhäftningsyta synes aldrig, och svampen måste således, förutsatt att detta verkligen 

 är den undra sidan, hafva varit fri. Den öfra sidan är i närheten af periferien van- 

 ligen nästan plan. Stundom förblifver hon sådan alltigenom, men vanligen höjer hon 

 sig småningom inåt, tilldess hon afbrytes af en cirkelrund öppning, hvars diameter är 

 ungefär lika med hälften af hela svampens. Denna öppning har sannolikt ledt ned till 

 en tratt- eller bägarformig fördjupning, hvilken dock nu alltid är fylld med stenmassa, 

 så att dess byggnad ej kan iakttagas. Mellan öppningen och svampens periferi löpa 

 talrika, smala, radierande upphöjningar. Då den öfra ytan är plan, äro dessa nästan 

 raka, enkla och perlbandslika; då hon är mera upphöjd, synas de. mera oregelbundna, 

 slingrande och anastomoserande, under det att det perlbandslika utseendet blir mer 

 eller mindre utplånadt, en olikhet, som dock icke synes böra föranleda uppställandet 

 af flera arter, då öfvergångar ej saknas. Måhända har svampens öfra sida varit be- 

 klädd med ett slags öfverhud. På ett par stenskifvor ser man den öfra ytan af några 



